ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3214/20 Справа № 216/2418/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.
сторони справи :
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження згідно ч.13 ст.7,ч.1 ст.369 ЦПК України без повідомлення осіб цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 жовтня 2019 року, ухваленого суддею Кузнецовим Р.О. у м. Кривому Розі, відомості про дату складання повного тексту судового рішення відсутні,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
В мотивування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що між сторонами укладено кредитний договір № б/н від 27.12.2013 року за умовами якого, ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом та зобов`язалася щомісячно здійснювати погашення заборгованості. Однак свої зобов`язання належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 25.03.2019 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 14197,44 грн., яка складається: 365,70 грн. - заборгованість за кредитом, 9679,48 грн. - нарахована пеня за прострочення зобов`язання, 3000 грн.- нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 652,26 грн. штраф (процентна складова), яку АТ КБ «ПриватБанк» просить суд стягнути з відповідача та судові витрати.
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 жовтня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено в задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність рішення суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення цих позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги представник позивача зазначає, що суд не урахував, що відповідачем підписано анкету-заяву в якій ОСОБА_1 особисто зазначила свої персональні дані необхідні для отримання кредитної картки та погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг. В підтвердження розміру заборгованості, позивачем наданий розрахунок та виписка по руху коштів, яка є первинним бухгалтерським документом та підтверджує рух коштів по рахунку відкритому на ім`я відповідача.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 4 ст.367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права,які є обов`язковою підставою для скасувння рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Судом встановлено, що 27 грудня 2013 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с.7).
До матеріалів справи позивач додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с.8-23).
Згідно з наданим АТ КБ «ПриватБанк» розрахунком, заборгованість  відповідача за вказаним кредитним договором станом на 25.03.2019 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 14197,44 грн., яка складається: 365,70 грн. - заборгованість за кредитом, 9679,48 грн. - нарахована пеня за прострочення зобов`язання, 3000 грн.- нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 652,26 грн. штраф (процентна складова).
Відмовляючи АТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про нікчемність укладеного договору, через недодержання сторонами письмової форми кредитного договору, в Заяві-анкеті підписаної відповідачем відсутні суттєві умови договору, наданий витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не містить підпису позичальника.
Однак, колегія суддів не може повністю погодитися із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. 
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Проте суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.
Між сторонами виник спір щодо належноговиконання відповідачем кредитних зобов`язань та наявності правових підстав для стягнення заборгованості в судовому порядку.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
Відповідно до частини другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги.
На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем АТ КБ «Приватбанк» надано 
анкету- заяву від 27 грудня 2013 року підписану ОСОБА_1 
       Як видно із тексту анкети- заяви від 27 грудня 2013 року та паспорта позичальникаОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час укладання кредитного договору позичальник була неповнолітньою (а.с.7,24). 
Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (ч. 2 ст. 30 ЦК України).
Відповідно до статті 32 Цивільного кодексу України фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років має неповну фізичну дієздатність, і, окрім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, має право:
1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами;
2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом;
3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи;
4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).
Згідно ст.31 ЦК України ця особа також має право самостійно вчиняти дрібні побутові правочини (правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість); здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом.
Відповідно до ч.2, 4 ст.32 ЦК України неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону.
За статтею 33 ЦПК України неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного нею самостійно відповідно до закону. Неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника. Якщо у неповнолітньої особи недостатньо майна для відшкодування збитків, додаткову відповідальність несуть її батьки (усиновлювачі) або піклувальник.
У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року (справа №289/1996/16-ц) викладена правова позиція щодо застосування норм права до правовідносин, які виникли між сторонами у даній цивільній справі, де зазначено, що для укладання кредитного договору, фізична особа повинна мати повну цивільну дієздатність, усвідомлювати наслідки вчинення такого правочину, а у разі її відсутності на час укладання договору, такий договір за вимогами статті 215 ЦК України може бути визнано недійсним. Нормами статті 32 ЦК України визначено неповну цивільну дієздатність осіб від 14 до 18 років, обсяг якої дає право цим особам розпоряджатися своїм заробітком, відкривати вкладні рахунки, накопичувати кошти, тобто вчиняти дії, які позитивно впливатимуть на розвиток фізичної особи та її самостійності, а не право на укладання кредитних договорів.
Те, що кредитний ліміт було установлено на платіжну картку позичальника у 05 лютого 2016 року, після досягнення ОСОБА_1 повноліття не мають правового значення, оскільки кредитний договір, складовими якого є анкета- заява, був укладений коли відповідач не мала повної цивільної дієздатності.
Відповідно до ч.2 ст.203 ЦПК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Згідно о ст.215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Таким чином, правочин, вчинений особою, що не має необхідного обсягу цивільної дієздатності є нікчемним правочином з моменту його вчинення і визнання його недійсним в судовому порядку не потребується.
Крім того, колегією суддів досліджено, що виходячи з надано позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, позичальник без урахування відсотків, пені та штрафних санкцій, розмір яких та порядок нарахування недоведений належними та допустимим доказами, видно, що розмір використаних позивачем кредитних коштів становить 211,25 грн., проте сума погашення перевищує вдвічі та складає 500 грн.(а.с.5-6).
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, зміні мотивів відмови АТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості не з підстав недоведеності, а з підстав нікчемності укладеного із неповнолітньою кредитного договору № б/н від 27.12.2013 року.
Керуючись ст. ст. 367, 369, п.1,4 ч.1 ст.376, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 жовтня 2019 року змінити в частині мотивів відмови Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2020 року. 

Головуючий:

Судді: