ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.002661 пров. № 857/13663/19	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді – Іщук Л. П.,
суддів – Обрізка І. М., Онишкевича Т. В., 
за участю секретаря судового засідання – Цар М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області на рішення  Львівського окружного адміністративного суду  від 24 жовтня 2019 року (ухвалене головуючим суддею Москалем Р. М. у м. Львові о 15 год 23 хв) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною і скасування постанови про накладення штрафу,

                                                          В С Т А Н О В И В:

27 травня 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову відповідача про накладення штрафу уповноваженими особами від 14 травня 2019 року № ЛВ/2194/1750/АВ/ФС-1.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що працю найманої особи без належного оформлення з нею трудових відносин не використовував, що свідчить про недопущення ним порушень вимог статті 24 Кодексу законів про працю України та безпідставність прийняття оскаржуваної постанови. Зазначає, що пилорамні роботи виконувались ОСОБА_2 на території його лісопильні у зв`язку з придбанням ним відходів лісопильного виробництва, що свідчить про помилковість висновку інспекторів праці про залучення його до трудової функції.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року позов задоволено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Держпраці у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. 
В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано тієї обставини, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 фактично було допущено ОСОБА_2 до роботи, яка збігається з видом його економічної діяльності, а саме «Лісопильне та стругальне виробництво», без укладення трудового договору. Крім того, виконувана ОСОБА_2 робота на лісопильні належить до робіт підвищеної небезпеки та потребує проходження навчання та перевірки знань з питань охорони праці щодо виконання вищезазначених робіт.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін.
Під час апеляційного розгляду представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, покликаючись на викладені в ній доводи.
Позивач і його представник в судовому засіданні заперечили проти вимог апеляційної скарги, покликаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просили відмовити в її задоволенні.
Заслухавши доповідь головуючого судді, учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі Наказу Головного управління Держпраці у Львівській області від 10 квітня 2019 року № 0840-П та направлення від 10 квітня 2019 року № 0840 посадовими особами Головного управління  Держпраці у Львівській області проведено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо додержання вимог законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин з найманим працівником.
За результатами проведення інспекційного відвідування складено акт інспекційного відвідування від 15 квітня 2019 року № ЛВ2194/1750/АВ, який містить висновок про порушення позивачем вимог частин першої, третьої статті 24 Кодексу законів про працю України, що полягало в допуску до роботи ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
25 квітня 2019 року Головним управлінням Держпраці у Львівській області  прийнято рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 . Розгляд справи призначено на 07 травня 2019 року.
За результатами розгляду матеріалів перевірки додержання законодавства про працю фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , Головне управління Держпраці у Львівській області 14 травня 2019 року прийняло постанову про накладення штрафу № ЛВ/2194/1750/АВ/ФС-1, якою за порушення вимог частин першої, третьої статті 24 Кодексу законів про працю України, а саме допуск до роботи ОСОБА_2 без укладення трудового договору, та на підставі абзацу 2 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України, на позивача накладено штраф у розмірі 125190 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено факту залучення позивачем до роботи ОСОБА_2 без оформлення трудового договору.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пунктів 1, 4, 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб. Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю. Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 100 утворено територіальні органи Держпраці, зокрема Головне управління Держпраці у Львівській області.
Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначена Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295 (Порядок №295).
Пунктом 2 Порядку №295 передбачено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів.
Згідно з пунктом 27 Порядку №295 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.
Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України.
Частиною першою статті 3 Кодексу законів про працю України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Слід зазначити, що право особи на вільну працю може бути реалізоване кількома шляхами. Перш за все, це трудові відносини між роботодавцем і працівником. Також чинне законодавство України дозволяє реалізувати право особи вільно обирати собі працю, зокрема, шляхом укладання цивільно-правових угод у передбаченому законом порядку.
Визначення трудового договору міститься у статті 21 Кодексу законів про працю України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Статтею 24 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За змістом статті 265 Кодексу законів про працю України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Частиною четвертою статті 265 Кодексу законів про працю України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Як підтверджується матеріалами справи, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність в галузі лісопильного та стругального виробництва за адресою: Львівська область, Старосамбірський район, с.Мшанець.
Так, при відвідуванні інспекторами праці фактичного місця здійсненні господарської діяльності позивача встановлено, що за даною адресою знаходиться лісопильня, на території якої виявлено за виконанням трудової функції, зокрема, ОСОБА_2 , який залучений до виробничого процесу – розрізання дошок, їх перенесення та іншої роботи по обслуговуванні лісопильні. Крім цього, ОСОБА_2   був зафіксований за кермом трактора, тобто додатково залучений до обов`язків тракториста.
Як видно з письмових пояснень позивача та ОСОБА_2 та показів           ОСОБА_2 , як свідка, наданих у судовому засіданні в суді першої інстанції, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 відходи лісопильного виробництва, які ОСОБА_2 приїхав забрати на власному тракторі.
В підтвердження факту придбання ОСОБА_2 відходів лісопильного виробництва та, відповідно, неперебування з ним у трудових відносинах позивачем надано прибутковий касовий ордер від 12 квітня 2019 року та товарно-транспорту накладну від                12 квітня 2019 року № 2.
Таким чином, знаходження ОСОБА_2 на території лісопильні та виконання ним певних робіт було зумовлене придбанням ним відходів лісопильного виробництва.
При цьому, матеріали справи, зокрема, надані відповідачем відеозаписи, не містять доказів виконання ОСОБА_2 вказаних робіт з фіксацією конкретного графіку роботи з погодинною організацією праці, обліком робочого часу та необхідністю дотримання виконавцем певного трудового розпорядку, що свідчить про відсутність трудових відносин, ознаками яких є також систематичність та тривалий характер виконання трудової функції. 
При цьому, виконання ОСОБА_2 роботи, яка збігається з видом його економічної діяльності, а саме «Лісопильне та стругальне виробництво», не вказує на наявність трудових відносин між ним та позивачем.
Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність відповідачем належними та допустимими доказами факту існування трудових відносин між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , і отже про безпідставність висновку інспекторів праці про допущення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 порушення частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України, що свідчить про протиправність оскаржуваної постанови та наявність підстав для її скасування.
За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,-             

                                                       П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області залишити без задоволення, а рішення  Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня              2019 року у справі № 1.380.2019.002661 – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повне судове рішення складено 03.03.2020