ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.001901 пров. № 857/11691/19	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                            Онишкевича Т.В., 
суддів                                                                                Іщук Л.П., Попка Я.С.,
з участю секретаря судових засідань                                                      Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Рівненської митниці ДФС на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненської митниці ДФС про скасування рішення та картки відмови,

суддя у І інстанції                                                            Клименко О.М.,
час ухвалення рішення                                                   12 год 12 хв,
місце ухвалення рішення                                                  м. Львів,
дата складення повного тексту рішення                               04 жовтня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправними і скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 15 лютого 2019 року № UA204000/2019/000311/2 (далі – Рішення) та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформлені випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA204000/2019/00313 (далі – Картка відмови) Рівненської митниці ДФС (далі – Митниця).
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справі № 1.380.2019.001901 позов було задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що Рішення є необґрунтованим. Сумніви відповідача щодо складових митної вартості імпортованого товару ґрунтуються виключно на його припущеннях та жодним чином не підтверджені. Позивач під час митного оформлення надав усі необхідні документи, які не мали розбіжностей, ідентифікували оцінюваний товар та містили об`єктивні та достовірні дані, що піддавалися обчисленню, підтверджували усі заявлені складові митної вартості імпортованого товару, а висновки  Митниці про неможливість визначення митної вартості за першим основним методом (за ціною договору) є хибними.
У апеляційній скарзі Митниця просила скасувати рішення суду першої інстанції та  відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Свої вимоги обґрунтовує тим, що декларантом позивача Митниці з метою митного оформлення за митною декларацією № UA204010/2019/205582 було подано легковий автомобіль марки VW Jetta, номер кузова НОМЕР_1 , 2016 року випуску, що був у використанні, за рівнем митної вартості 5857 дол СШАза основним методом.
При проведенні контролю правильності визначення декларантом митної вартості товарів було встановлено:
підписи продавця у наданих під час митного оформлення копіях договору купівлі-продажу від 30 січня 2019 року англійською та українською мовами не є тотожними, а автомобіль не мав жодних пошкоджень;
вартість автомобіля 5857 дол США зазначена відповідно до продажу на аукціоні 31 жовтня 2016 року, як пошкодженого автомобіля, при тому, що даний документ містить запис загальна сума до оплати 6 032,71 дол США;
інвойс від 30 січня 2019 року передбачає 100 % передплату, однак документу про оплату надано не було;
згідно витягу з електронного довідника https://www.nadaguides.com/Cars/2016Volkswagen/Jetta/Sedan-4D-SEL-I4 Тurbo/Values - 12 725 USD;
згідно графи 15 МД країна відправлення товару США, однак будь-яких документів, щодо вартості транспортування до митного оформлення не надано.
Крім того, позивач вказує, що імпортований автомобіль був придбаний ним у пошкодженому стані, проте як слідує з акту митного огляду та графи 31 поданої позивачем митної декларації, поданий до митного оформлення транспортний засіб не мав ознак аварійного пошкодження, а був відновлений ремонтом. 
Декларантом на електронне повідомлення Митниці стосовно необхідності надання додаткових документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів надано лист від 15 лютого 2019 року № Б/Н яким відмовлено у наданні додаткових документів, у зв`язку з їх відсутністю та повідомлено, щодо прийняття рішення без врахування термінів передбачених ст. 53 МК.
У зв`язку із не наданням додаткових документів, витребуваних Митницею, згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частина 2 - 4 статті 53 Митного кодексу України (далі – МК) та у відповідності до частини 5 статті 54 МК за результатом проведеної процедури консультації з декларантом прийнято оспорюване Рішення. Митну вартість транспортного засобу визначено на підставі положень наказу Державної митної служби України від 13 жовтня 2006 року № 885 «Про забезпечення контролю за правильністю визначення митної вартості транспортних засобів, вузлів та агрегатів»; наказу Державної фіскальної служби України від 11 вересня 2015 року № 689 «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо роботи посадових осіб органів доходів і зборів з аналізу, виявлення та оцінки ризиків при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України» згідно з витягом з електронного довідника https://www.nadaguides.com/Cars/2016Volkswagen/Jetta/Sedan-4D-SEL-I4 Тurbo/Values - 12 725 USD .
При цьому скаржник наголошує на тому, що митні органи мають виключну компетенцію в питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості. З цією метою вони мають повноваження витребовувати додаткові документи для перевірки правильності зазначеної митної вартості товарів в разі наявності підстав для сумніву в правильності митної оцінки товару, що переміщується через митний кордон України.
Ні митниці, ні суду позивачем не надано документів щодо маршруту та понесених витрат на транспортування оцінюваних товарів США до кордону України відповідно до пункту 5 частини 10 статті 58 МК. 
Суд виходив із того, що ввезений позивачем транспортний засіб був пошкоджений внаслідок аварії, що не було враховано відповідачем. Разом із тим,  у рішенні суду проігноровано факт перебування автомобіля у зоні митного контролю Митниці без будь-яких пошкоджень та самостійне пересування дорогами Польщі та України.
Окрім того, судом не надано оцінки обставинам проведення сплати позивачем 30 січня 2019 року готівкою Ніку Лахомоффу 5857 дол США на території США.   
У відзиві на апеляційну скаргу Митниці позивач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, відхиливши вимоги скаржника. Звертає увагу апеляційного суду на те, що посадова особа митного органу для прийняття рішення про витребування у декларанта додаткових документів (з метою підтвердження заявленої митної вартості) зобов`язана встановити та чітко викласти обставини, що свідчать про обґрунтованість сумніву щодо вказаної декларантом митної вартості; причини, що унеможливлюють перевірку заявленої митної вартості на підставі наданих декларантом документів. 
Декларант надав митниці достатній пакет документів на підтвердження повноти і достовірності заявленої митної вартості товару за основним методом. Подані документи підтверджують заявлену митну вартість автомобіля у сумі5857,00 дол США і жоднихрозбіжностей чи суперечностей щодо ціни транспортного засобу не містили. 
Митний орган не вказав у спірному Рішенні на будь-які розбіжності чи ознаки підробки документів, або відсутність відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів тощо. Відповідач не виконав обов`язку щодо наведення у рішенні про коригування митної вартості товарів порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за резервним методом, обмежившись інформацією, яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості товару згідно з витягу з електронного довідника https://www.nadaguides.com/Cars/2016Volkswagen/Jetta/Sedan-4D-SEL-I4 Тurbo/Values - 12 725 USD, що і стало підставою для витребування у декларанта додаткових документів.
За таких обставин у відповідача були відсутніправові підстави, передбачені статтею 54 МК, для витребування у декларанта додаткових документів. 
Представник позивача у ході апеляційного розгляду заперечила обґрунтованість вимог скаржника, погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, яке просила залишити без змін. 
Представник Митниці, належним чином повідомленої про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибув, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.  
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, згідно з договору купівлі-продажу для автомобіля VW Jetta (VIN)3VWL17AJ5GM214139 від 30 січня 2019 року позивач придбав транспортний засіб – легковий автомобіль, що був у використанні марки VOLKSWAGEN, модель JETTA, номер кузова: 3 НОМЕР_2 , тип двигуна – бензиновий, номер двигуна: CPRA, календарний рік виготовлення – 2015, модельний рік виготовлення – 2016. Загальна ціна придбання автомобіля становила 5857 дол США. Відповідно до зазначеного договору VW Jetta (VIN)3VWL17AJ5GM214139 є ушкодженим автомобілем, який був куплений на Страховому автоаукціоні 31 жовтня 2016 року.  
Згідно із паспортом транспортного засобу № НОМЕР_3 зазначений автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель JETTA, номер кузова: 3 НОМЕР_2 – вживаний, відновлений після списання внаслідок аварії. 
З метою митного оформлення вказаного автомобіля представник декларанта (позивача) ПП «Мотолайк» звернувся до Митниці з митною декларацією № UA204010/2019/205582, у якій митна вартість транспортного засобу була зазначена в сумі 5857 дол США, що по курсу Національного банку України становило 158682,48 грн.
На підтвердження обґрунтованості заявленої у митній декларації митної вартості автомобіля та обраного методу її визначення декларант надав митному органу разом з декларацією, зокрема: 
рахунок-фактуру (інвойс) (Commercial invoice) №0007/641 від 30 січня 2019 року;
свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу №770810321756084 від 29 листопада 2019 року; 
висновок про якісні характеристики товарів, підготовлений спеціалізованими експертними організаціями № 6918 від 11 лютого 2019 року; 
договір про надання послуг митного брокера від 12 лютого 2019 року.
15 лютого 2019 року відповідачем прийнято оспорюване Рішення, відповідно до пункту 30 якого скориговано вартість автомобіля до 12725,00 дол США та видано Картку відмови.
Не погодившись із такими рішеннями Митниці, позивач звернувся до адміністративного суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із положеннями пункту 24 частини 1 статті 4 Митного кодексу України (далі – МК) митний контроль – це сукупність заходів, що здійснюються митними органами в межах своїх повноважень з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.
Відповідно до статті 49 МК митну вартість товарів, які переміщуються через митний кордон України, визначено як вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Митна вартість товарів, які переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Митна вартість товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу  (частини 1, 2 статті 51 МК).
Згідно з частиною 1 статті 52 МК  заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VІІІ цього Кодексу  та цією главою.
За змістом частини 4 статті 58 МК  митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті.
Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця (частина 5 статті 58 МК).
Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, відповідно до частини 2 статті 52 МК  зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; 2) подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням органу доходів і зборів додаткової інформації.
Статтею 53 МК  визначено перелік документів, які подаються декларантом для підтвердження заявленої митної вартості.
У випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, які підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення (частина  статті 53 МК).
Відповідно до частини 2 статті 53 МК  документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
В силу вимог частини 5 статті 53 МК  забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.
З аналізу частин 1 та 2 статті 53 МК  слідує, що Митним кодексом України  передбачено вичерпний перелік документів, який подається декларантом органу доходів і зборів для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.
Відповідно до частини 2 статті 57 МК, основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції), а кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60  цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності (частина 4 статті 57 МК).
Згідно частини 5 вказаної статті МК, у разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60  цього Кодексу  за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.
Частиною восьмою статті 57 МК визначено, що у разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу. Як зазначено частиною другою статті 64 МК України митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях.
За приписами частини 1 статті 58 МК  метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо: 1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що: а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні; б) обмежують географічний регіон, у якому товари можуть бути перепродані (відчужені повторно); в) не впливають значною мірою на вартість товару; 2) щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів; 3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не буде зроблено відповідне коригування з урахуванням положень частини десятої цієї статті; 4) покупець і продавець не пов`язані між собою особи або хоч і пов`язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів.
Згідно частини 2 коментованої статті МК  метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.
Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), в межах частини 2 статті 54 МК  здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.
Згідно частини 3 статті 54 МК  за результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.
В силу вимог частини 5 статті 54 МК, орган доходів і зборів з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право, зокрема, упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості; у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості.
При цьому, відповідно до частини 3 статті 53 МК  у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, які підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Як свідчить зміст частини 6 статті 54 МК, орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі:
1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості;
2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій – четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари;
3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу.
Щодо процедури консультацій між митним органом та декларантом, апеляційний суд зазначає, що дійсно відповідно до частини 6  статті 55 МК, на вимогу декларанта консультації проводяться у письмовому вигляді. Проте відповідно до частини 3 статті 53 МК, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи. Тобто Митний кодекс України  встановлює обов`язковою письмову форму вимоги про надання додаткових документів.
При цьому витребовувати необхідно лише ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Зі змісту положень розділу ІІІ ("Митна вартість товарів та методи її визначення") Митного кодексу України  випливає, що в аспекті реалізації процедур із визначення митної вартості товарів основоположну роль відіграє принцип обґрунтованості. Так, зокрема, митний орган повинен дотримуватися вимог принципу обґрунтованості при: а) встановленні належного до застосування методу визначення митної вартості товарів; б) встановленні достатнього переліку документів для цілей визначення митної вартості товарів. Відповідно до положень пункту третього частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України  у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Відповідно рішення органу доходів і зборів не може ґрунтуватися на припущеннях, на сумнівах про повноту і достовірність відомостей про заявлену митну вартість товару; висновки цього органу повинні ґрунтуватися на достовірних і вичерпних доказах.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 22 жовтня 2019 року (справа № 140/231/19).
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, митну вартість імпортованого транспортного засобу, що вказана декларантом у митній декларації № UA204010/2019/205582, визначено за основним методом, а до самої митної декларації декларантом подано рахунок-фактуру (інвойс) (Commercial invoice) № 0007/641 від 30 січня 2019 року; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № 770810321756084 від 29 листопада 2019 року; висновок про якісні характеристики товарів, підготовлений спеціалізованими експертними організаціями № 6918 від 11 лютого 2019 року.
Згідно із вказаним рахунком-фактурою (інвойсом) № 0007/641 від 30 січня 2019 року покупцем вживаного автомобіля марки VW Jetta (VIN) 3VWL17AJ5GM214139 є ОСОБА_2 , а його ціна становила 5857,00 дол США.
На думку апеляційного суду, у відповідача були в наявності документи для визначення митної вартості за ціною договору щодо транспортного засобу, який імпортується, та не встановлено жодних інших обставин, які б перешкоджали визначенню митної вартості імпортованих товарів за ціною рахунка-фактури (інвойсу) № 0007/641 від 30 січня 2019 року.
Відповідач не надав суду жодного доказу, який би спростував зміст рахунку-фактури чи його достовірність, в тому числі будь-яких відомостей про отримання від компетентних органів США інформації про не відчуження позивачу автомобіля продавцем чи несплати зазначеної суми коштів за вказаний автомобіль.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у відповідача була можливість перевірити (уточнити) задекларовану вартість імпортованого автомобіля, оскільки в документах містяться відомості про продавця, його адресу, телефон.
Доводи відповідача щодо оцінки ризиків при перевірці митної вартості товарів (наведені з посиланням на відповідні нормативні акти) апеляційний суд оцінює критично, оскільки спрацювання профілів ризиків автоматизованої системи аналізу та управління ризиками і наявність в базах митного органу інформації про те, що ідентичні або подібні товари було розмитнено у попередні періоди за вищою митною вартістю, не може бути підставою для відмови у прийнятті заявленої декларантом митної вартості за відсутності інших законних підстав для витребування додаткових документів. 
Відповідачем також не доведено обставин, які б викликали обґрунтовані сумніви в достовірності проведеного декларантом позивача розрахунку митної вартості транспортного засобу за ціною рахунку-фактури, а інших обставин, які б впливали на рівень задекларованої позивачем митної вартості товару не встановлено.
Наявність у поданих позивачем документах будь-яких розбіжностей, ознак підробки або відсутність всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за цей товар, правильність визначення митної вартості позивачем за основним методом відповідачем зазначено не було, а тому належних підстав для коригування митної вартості у митного органу не було.
Одночасно апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що наявна у електронному довіднику інформація про вартість транспортного засобу  https://www.nadaguides.com/Cars/2016Volkswagen/Jetta/Sedan-4D-SEL-I4 Тurbo/Values - 12 725 USD не відображає реального стану з огляду на те, що автомобіль позивача був відновлений після списання внаслідок аварії.
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до приписів частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відтак, у ході апеляційного розгляду Митниця не вправі обґрунтовувати свої вимоги обставинами, які не були покладені нею у основу оскаржуваного Рішення та Картки відмови.
При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що адміністративний суд, керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Тому апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п. 53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Європейський суду з прав людини визначив, що «…адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень».
Хоча ця справа стосується податкового спору, на переконання апеляційного суду, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і  суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.
Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
апеляційну скаргу Рівненської митниці ДФС залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2019 року у справі № 1.380.2019.001901 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Я. С. Попко  	
Постанова у повному обсязі складена 24 січня 2020 року.