ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/3837/17                                        Головуючий суддя І інстанції Гуменний З. І.
Провадження № 22-ц/818/233/20                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів купівлі-продажу

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                        Кіся П.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Ткачова Вячеслава Олександровича на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 09 вересня 2019 року, ухвалене суддею Гуменним З.І., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьої особи: приватного нотаріуса Чугуївського нотаріального округу Слюніна Олександра Миколайовича, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки,

встановив :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (в подальшому уточненим) до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, розташованих в АДРЕСА_1 , на території обслуговуючого кооперативу «Феррит», укладених 29.11.2014 між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , від імені якого по дорученню, посвідчене приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу Слюніним О.М., діяла ОСОБА_2 , на підставі невідповідності їх вимогам ст. 203 ЦК України із застосуванням наслідків недійсності.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 29.11.2014 ОСОБА_2 без його згоди та у відсутності належних повноважень, на вкрай не вигідних для позивача умовах, позбавила його права власності на 1/2 частину садового будинку та земельної ділянки, розташованих в с. Кам`яна Яруга на території обслуговуючого кооперативу «Феррит», шляхом підготовки та укладання договору купівлі-продажу зі ОСОБА_3 зазначеного будинку, з прихованням його дійсної вартості для ошукування позивача. Він зазначив, що дійсно надав ОСОБА_2 довіреність на користування та розпорядження будинком, проте суму продажу сторони не обумовили, оскільки на той час він не мав наміру продавати будинок, тому не зазначав письмово усіх істотних умов правочину, а саме ціни продажу будинку та порядок розрахунку. На момент надання доручення ОСОБА_1 не мав наміру продавати належну йому частину будинку і про вчинення правочину його колишньою дружиною купівлі-продажу навіть не знав, що такий правочин вчиняється. Тому він вважає, що будинок з земельною ділянкою вибув з його володіння не з його волі, у зв`язку із чим, просить визнати дані правочини недійсними.
Представником відповідача по довіреності ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надано відзив на уточнену позовну заяву, в якому вказано на те, що довіреність була оформлена у встановленому законом порядку, і в даній довіреності передбачені повноваження ОСОБА_2 , у тому числі ставити підпис за ОСОБА_1 на договорах цивільно-правового характеру, підписувати договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, одержати гроші у разі продажу будинку та ділянки. На підставі цієї довіреності був укладений договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки. Крім того, зазначив, що договори купівлі-продажу відповідають діючому законодавству, у тексті договорів зафіксовано усі істотні умови, що стосуються договорів купівлі-продажу садового будинку, земельної ділянки, у тому числі ціна, на яку сторони домовились. Таким чином, відповідач вважає, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, а вимоги уточненої позовної заяви ґрунтуються на припущеннях, тому просить відмовити в задоволенні позову.
Відповідач ОСОБА_2 надала відзив на уточнену позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги не визнала в повному обсязі, оскільки позивач надав їй довіреність та доручив виконувати від його імені дії та мати повноваження відносно 1/2 частки дачного будинку та земельної ділянки. Довіреність оформлена належним чином, строком на п`ять років, за весь час до продажу зазначеного садового будинку, протягом півтора роки позивач не звертався до суду або до нотаріуса про її скасування. Також вказала, що від продажу будинку позивач отримав всі кошти, про які вони домовлялися, з урахуванням усіх особистих витрат відповідача по виконанню умов доручення по оформленню документів на вказані об`єкти, у зв`язку із чим просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
Представник позивача надав відповідь на відзиви відповідачів, в якій вказав, що при укладені оспорюваних договорів, об`єктом яких є спільне майно подружжя, ним не було надано письмової згоди своїй колишній дружині на продаж їх спільного майна – не лише своєї, а також і її частини, яка є спільною сумісною власністю, у зв`язку із чим, договори мають бути визнані недійсними.
Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 09 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьої особи: приватного нотаріуса Чугуївського нотаріального округу Слюніна Олександра Миколайовича, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Ткачов В.О. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також не враховані норми чинного законодавства України та обставини, які є важливими для правильного вирішення справи по суті.
Вказав, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, не належним чином оцінив докази, поданні сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, у зв`язку з чим дійшов неправильного висновку про відмову у визнанні недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки позивач при укладенні оспорюваного договору не надавав своєї згоди на відчуження майна, яка є спільною сумісною власності подружжя, як того вимагає частина третя статті 65 СК України.
Зазначив, що посилання суду на те, що відповідну згоду на укладення оспорюваного правочину позивач надав у довіреності, виданої від 02.04.2013 не заслуговують на увагу, оскільки згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину має бути викладена окремо у письмовій формі із зазначенням конкретних дій.
Послався на те, що відсутність згоди позивача на укладення оспорюваного правочину також підтверджуються і самими поясненнями ОСОБА_1 , в яких він зазначив, що про продаж спірного майна дружина його не повідомляла, а про те, що вона продала спільне майно він дізналася від сторонніх осіб, грошові кошти отримані ним від продажу дружина йому не передавала і взагалі це питання із ним не обговорювала.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу – без задоволення.
При цьому вказала, що вона не згодна з доводами скарги, які не обґрунтовані. Зазначила, що позивач – співвласник спірного майна, надав свою згоду на його відчуження, яка висловлена ним у нотаріально посвідченій довіреності, як того потребують ст.ст. 237-239, 244, 245 ЦК України. Так, у довіреності передбачені повноваження ОСОБА_2 у тому числі розписуватися за ОСОБА_1 на договорах цивільно-правового характеру, підписати договори купівлі-продажу садового будинку, земельної ділянки, одержати гроші у разі продажу будинку та ділянки. На підставі вказаної довіреності був укладений спірний договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки. Апелянт не надав доказів, що при укладенні спірного договору були порушені норми закону, ст. 203 ЦК України.
Частина третя статті 3 ЦПК Українипередбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, представника позивача та представника відповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилом ч. 1 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з нотаріально посвідченою довіреністю, виданою 02.04.2013, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_5 користуватися та розпоряджатися (продати, обміняти, здавати в оренду, передавати в іпотеку в забезпечення його власних зобов`язань, тощо) на умовах, їй відомих, належною йому на праві приватної власності частиною садового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 13 т. 1).
ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 29.11.2011 уклали договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_5 та ОСОБА_1 передали по 1/2 частині кожний, а ОСОБА_3 прийняла у власність цілий садовий будинок з надвірними будівлями, розташований на приватизованій земельній ділянці розміром 0,0732 га, кадастровий номер 6325483500:06:008:0001, за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 8 т. 1).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що позивач не надав суду достатньо належних, достатніх та достовірних доказів того, що в результаті укладання ОСОБА_5 оспорюваного правочину купівлі-продажу належної йому частки спірного садового будинку та земельної ділянки були порушені його права.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками районного суду.
Статтею 215 Цивільного кодексу України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 Цивільного Кодексу України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Відповідно до ст. 244 ЦК України: 
1. Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.
2. Представництво за довіреністю може гуртуватися на акті органу юридичної особи.
3. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Позивач зазначив, що фактично договір доручення не був укладений, внаслідок чого він не породжує правових наслідків для сторін, оскільки у довіреності зазначено, що представник має використовувати довіреність на умовах, їй відомих.
Згідно ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що згідно з нотаріально посвідченою довіреністю, виданою 02.04.2013, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_5 , зокрема: користуватися та розпоряджатися – продати на умовах, їй відомих, належною йому на праві приватної власності частиною садового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 13 т. 1). 
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Той факт, що позивач згідно з текстом довіреності не вказав конкретний розмір ціни продажу свої частки садового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та земельною ділянкою, довіривши визначити її на розсуд відповідачки не свідчить про те, що договір доручення не був ними укладений. А оскільки у нотаріально посвідченій довіреності позивач прямо зазначив про своє бажання продати свою частку будинку з відповідною частиною надвірних будівель та земельною ділянкою, наведені з цього приводу доводи скарги про відсутність його згоди – є безпідставними і тому колегія суддів їх відхиляє.
Крім того, згідно з рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2017 року по справі № 643/218/17, яке постановою Харківського апеляційного суду 05 квітня 2018 року було залишене без змін, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором купівлі-продажу від 29.11.2014, посвідченого приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Харківської області О.М. Слюніним, згідно з яким ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та від імені позивача ОСОБА_1 , передала у власність ОСОБА_3 цілий садовий будинок з надвірними будівлями, розташований на приватизованій земельній ділянці за адресою: Харківська область, Чугуївський район, Кам`яноярузька сільська рада, обслуговуючий кооператив «Феррит». При цьому позивач ОСОБА_1 не заперечував дійсність згаданого договору купівлі-продажу, довіреності та наявність своєї згоди на відчуження свої частки будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки (а.с. 173-176 т. 1). 
Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а частиною 2 цієї статті передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За змістом ч. 1 ст. 317 Цивільного Кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 , ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Суд першої інстанції відповідно до ст. 89 ЦПК України належним чином оцінив наявні у справі докази, навів мотиви відхилення або врахування кожного доказу, доводами скарги не спростовуються висновки суду першої інстанції, які відповідають нормам матеріального і процесуального права.
З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 09 вересня 2019 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 04.02.2020.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        П.В. Кісь.

                                                                       О.М. Хорошевський.