Справа № 344/12941/16-ц 
Провадження № 22-ц/4808/20/20 
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О.А. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 січня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,
суддів:                                           Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,  
секретаря                                       Петріва Д.Б.,
з участю                                         апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_4 про визнання права власності, поділ спільного майна подружжя, повернення майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення  Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Татаріновою О.А. 21 березня 2018 року, повний текст якого складено 26 березня 2018 року,  
                                                     в с т а н о в и в :
У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, просила зобов`язати відповідача повернути належний їй автомобіль марки «Kia Rio», 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та ключі від нього, передати їй свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , видане ВРЕР м. Івано-Франківськ 25.10.2012 року(а.с.1-3, том 1).
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_4 , обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з позивачкою ОСОБА_4 з квітня 2012 року проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу, який зареєстрували  у лютому 2013 року. За час проживання однією сім`єю 25.10.2012 року ними придбано автомобіль марки «Kia Rio». У серпні 2013 року вони продали автомобіль «Daewoo Lanos», який був у його власності та придбали автомобіль марки  «Nissan Qashqai», реєстраційний номер НОМЕР_3 , яким користувалася ОСОБА_4 , а автомобіль марки «Kia Rio» залишився у його користуванні.
Посилаючись на те, що обидва автомобілі придбані за час спільного проживання з ОСОБА_4 , з врахуванням заяв про зменшення та уточнення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , просив визнати автомобіль «Nissan Qashqai» об`єктом спільної сумісної власності подружжя; стягнути з ОСОБА_4 на його користь грошову компенсацію в розмірі ? вартості автомобіля «Nissan Qashqai»; зобов`язати ОСОБА_4 повернути йому особисті речі, а саме: державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №833387, виданий 25.12.2006 року на ім`я ОСОБА_5 , зовнішній накопичувач (вінчестер) комп`ютерний з особистими архівними даними, картину без назви художника ОСОБА_6 , отриману в дарунок у 1994 році від автора, частину трилогії (а.с.38-41, 80, 120, том 1).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду  від 25 січня 2017 року первісний позов ОСОБА_4 та  зустрічний позов ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження (а.с.64, том 1). Ухвалою цього ж суду від 09 лютого 2017 року застосовано заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_4 вчиняти будь-які дії щодо відчуження, продажу/дарування, обміну, будь-яким способом транспортних засобів автомобіля марки «Kia Rio» та  автомобіля марки «Nissan Qashqai»  (а.с.71-72, том 1).
Ухвалами Івано-Франківського міського суду від 26 вересня 2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 в частині виділення в натурі та визнання за ОСОБА_1 права власності одноосібно на автомобіль  «Kia Rio», номерний знак НОМЕР_1 , 2013 року випуску та зобов`язання ОСОБА_4 не чинити перешкод позивачу у здійсненні перереєстрації даного автомобіля на ОСОБА_1 та переоформленні відповідних документів, а також від 20 лютого 2018 року позовну заяву ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та зустрічний позов ОСОБА_1   в частині зобов`язання ОСОБА_4 повернути ОСОБА_1 паспорт громадянина України для виїзду за кордон, довідку з військового комісаріату залишено без розгляду та скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою суду від 09.02.2017 року щодо автомобіля «Kia Rio».   (а.с.129, 159-160, 161 том 1).
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 березня 2018 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності, поділ спільного майна подружжя, повернення майна. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 половину коштів згідно кредитного договору в період перебування в шлюбі в розмірі 19867 грн 36 коп. В решті вимог відмовлено (а.с.167-171, том 1).
Оскаржуване рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 березня 2018 року переглядалося в апеляційному та касаційному порядку.
Постановою Верховного суду України від 03 липня 2019 року постанова апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 червня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за автомобіль скасована, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В іншій частині (щодо відмови у задоволені позову про зобов`язання ОСОБА_4 повернути ОСОБА_1 особисті речі: державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №833387, виданий 25.12.2006 року на ім`я ОСОБА_5 , зовнішній накопичувач (вінчестер) комп`ютерний з особистими архівними даними, картину без назви художника ОСОБА_6 , частину трилогії)  рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 березня 2018 року та постанова апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 червня 2018 року залишена без змін (а.с.278-282, том 1). 
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апелянт вказав, що предметом даних позовів є поділ майна колишнього подружжя, а не грошові внески за кредитним договором, як  це помилково вирішено судом першої інстанції.
Судом не взято до уваги, що  з позивачем вони проживали однією сім`єю як до укладення шлюбу, так і після його розірвання в установленому законом порядку. 
Зазначив, що з метою дійти  певної згоди при поділі майна шляхом укладення мирової угоди, не ставив питання щодо поділу квартири по АДРЕСА_1 , яку придбано у шлюбі 20.03.2014 року, право власності на яку одержано в квітні 2016 року.
Судом не взято до уваги те,  що автомобіль «Kia Rio» був придбаний за кредитним договором від 26.10.2012 року до укладення шлюбу, але у період, коли вони з ОСОБА_4   проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Кошти за вказаний автомобіль були виплачені повністю у липні 2013 року, в період перебування у шлюбі.
Автомобіль «Nissan Qashqai» згідно договору купівлі-продажу від 31.08.2013 року та договору застави автомобіля від 05.09.2013 року також придбаний за кредитні кошти, які сплачувалися ними за рахунок спільних коштів сім`ї. Після сплати коштів за придбання автомобіля «Kia Rio» вони домовились придбати автомобіль «Nissan Qashqai» і за рахунок, в тому числі, коштів, які були ним вилучені з продажу належного йому з 2007 року до укладення шлюбу автомобіля «Daewoo Lanos» (перший внесок). 
Звертає увагу на той факт, що при ухваленні рішення суд першої інстанції виходив із того що  у період шлюбу ОСОБА_4 було сплачено 39734,72 грн, половину з яких стягнуто на його користь. Однак, суд не прийняв до уваги, що останній платіж по кредиту, який був погашений достроково, був здійснений у травні 2015 року, тобто після розірвання шлюбу, але у період, коли сторони продовжували проживати разом.
Доказів оспорювання договорів як таких, що вчинені не в інтересах сім`ї чи спростування їхніх домовленостей щодо розпорядження автомобілями, чи оспорювання  факту спільного сумісного проживання як подружжя у період з лютого 2012 року по лютий 2016 року позивачем не надавалось. 
Просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким зустрічний позов задовольнити в повному обсязі в редакції уточнених вимог від 25.09.2017р. та 20.02.2018р., вирішити питання про розподіл судових витрат (а.с.177-182, том 1).
Ухвали суду про залишення частини позовних вимог без розгляду в апеляційному порядку не оскаржені.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 не скористалася.
У судовому засіданні  апелянт та його представник підтримали вимоги апеляційної скарги, а відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнала. 
Вислухавши пояснення апелянта та його представника, відповідача за зустрічним позовом, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є частково обґрунтованою, виходячи з таких підстав.
Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі  питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги  і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для  вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини  сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає  застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в  позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4   перебували у шлюбі з 16.02.2013 року по 19.08.2014 року, що підтверджується інформацією, яка міститься у  свідоцтвах про шлюб  серії НОМЕР_4 (а.с.13, том 1), та про розірвання шлюбу серії  НОМЕР_5   (а.с.14, том 1). 
Згідно договору купівлі-продажу автомобіля № 031/08 від 31.08.2013 року, укладеного між ТОВ «Альянс-А» та  ОСОБА_4 , відповідач за зустрічним позовом придбала автомобіль «Nissan Qashqai» НВ 1.6 2WD 5MT SE, чорного кольору 2013 року випуску, вартістю 200230 грн. Відповідно до  п. 1.7.1 договору  після його підписання, покупець  не пізніше наступного дня  зобов`язався сплатити продавцю аванс у розмірі  10%  від вартості автомобіля (а.с. 101-103, том 1). 
Сторони у судовому засіданні визнали, що продавцю був сплачений аванс згідно п. 1.7.1 договору  в розмірі 10% від вартості автомобіля, який становив 20230 грн. При цьому апелянт зазначає, що ці кошти сплачені із сімейного бюджету, були спільними сумісними коштами подружжя, а відповідач наполягає на тому, що ці кошти були її особистим майном.  
Між ПАТ «Креді Агріколь банк» та ОСОБА_4 05.09.2013 року укладено кредитний договір  №3/1255615, відповідно до якого остання отримала кредит у сумі 167 888,85 грн строком користування з 05.09.2013 року по 04.09.2020 року, на купівлю транспортного засобу   для особистих потреб  у сумі 160 184,00 грн та сплату страхової премії  за договором добровільного страхування від нещасних випадків та на випадок хвороби, укладеним між ПАТ «Страхова компанія «Кардіф», позичальником ОСОБА_4 та банком у сумі 7704,85 грн (а.с.217-227, том 1).  
Цього ж дня між ПАТ « Креді  Агріколь банком» та ОСОБА_4 укладено договір застави в забезпечення вимог, що виникають з кредитного договору № 3/1255615 від 05.09.2013 року, відповідно до якого ОСОБА_7 передала в заставу банку  транспортний засіб марки Nissan  модель Qashqai, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 (а.с.104-111, том 1).
Сторони у судовому засіданні визнали, що  страхова премія за договором добровільного страхування від нещасних випадків та на випадок хвороби, укладеним між ПАТ «Страхова компанія «Кардіф», позичальником ОСОБА_4 та банком входила у суму наданого кредиту, яка не перевищувала 167 888,85 грн. Зазначена сума кредиту підтверджується відомостями, що містяться в умовах надання, обслуговування та погашення кредиту у рядку «кредит № 1» (а.с.231, том 1) та у пункті 1.1. договору застави від 05.09.2013 року.
Також сторони у судовому засіданні визнали, що до укладення кредитного договору, крім авансу згідно п. 1.7.1 договору  в розмірі 20230 грн, була сплачена також страхова премія на користь страхової компанії за договором страхування КАСКО в розмірі 9 150,51 грн. При тому ця сума грошових коштів не входила у суму кредиту, оскільки страхування за договором КАСКО заставного транспортного засобу слугувало обов`язковою передумовою для надання кредиту. Інформація про страхування автомобіля за договором КАСКО міститься у нульовому рядку графіку погашення кредиту (а.с.228 т.1). Договір страхування ОСОБА_8 укладався строком на один рік, строк дії його закінчився 04.09.2014 року, а відповідачем 05.09.2014 року і надалі щорічно до повної виплати кредиту укладалися інші договори страхування КАСКО. Аналогічно, як і щодо сплати авансу, так і щодо сплати за договором страхування КАСКО апелянт стверджує, що ці кошти сплачені із сімейного бюджету, були спільними сумісними коштами подружжя, а відповідач наполягає на тому, що вони були її особистим майном.  
Із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_4 на сплату страхових платежів за договорами страхування предмета застави (оспорюваного автомобіля) за ризиками КАСКО відкривалася відновлювальна кредитна лінія з максимальним лімітом кредитування в сумі 11 895,66 грн з 05.09.2013 року по 04.09.2020 року включно. Ця обставина підтверджується пунктом 1.1. договору застави від 05.09.2013 року (а.с.104-111, том 1)  та умовами надання, обслуговування та погашення кредиту у рядку «кредит № 2» (а.с.231, том 1)
З копії виписки з розрахунку ПАТ «Креді Агріколь Банк» встановлено, що  у період  перебування у шлюбі з дня укладення кредитного договору і по 19.08.2014 року, коли відбулася державна реєстрація розірвання шлюбу,  за автомобіль «Nissan Qashqai», який придбано за кредитні кошти згідно кредитного договору № 3/1255615 від 05.09.2013 року, ОСОБА_4   сплачено 39734,72 грн., в подальшому на погашення кредиту  сплачено суму  в розмірі 164 106,34грн. (а.с.93-100, том 1).
Таким чином,  при укладенні договору купівлі-продажу автомобіля та кредитного договору ОСОБА_7 здійснено авансовий платіж у розмірі  10% відсотків  від вартості автомобіля  у сумі 20230 грн. та за рахунок кредитних коштів страховий платіж за ризиками КАСКО у сумі 9150,51 грн., чого ОСОБА_4 не заперечувала у судовому засіданні апеляційного суду.  
Відповідно до висновку Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 10 листопада 2016 року № 4.5-9/16, середня ринкова ціна автомобіля «Nissan Qashqai», реєстраційний номер НОМЕР_3 , станом на 09.11.2016 року становить 421 809,00 грн (а.с.49-51, том 1).
У висновку експерта від 04.12.2019 року № СЕ-19/109/26-138АВ/19 визначено, що ринкова вартість наданого на дослідження колісного транспортного засобу «Nissan Qashqai», реєстраціний номер НОМЕР_6 ідентифікаційний номер НОМЕР_7 станом на момент дослідження становила 257 215,0 грн, а середня ринкова ціна станом на 19.08.2014 року – 274 335,0 грн. Ринкова вартість автомобіля станом на 19.08.2014 року не встановлена через відсутність інформації про покази одиметра автомобіля та особливостей його технічного стану на 19.08.2014 року (а.с.118-132, том 2).   
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив  з положень ст..ст. 57, 60,69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, частин 3 та 4 ст. 368 ЦК України, встановивши, що в період перебування сторін у шлюбі ними за кредитні кошти придбано автомобіль марки «Nissan Qashqai», тому при вирішенні питання про поділ майна подружжя дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 половини коштів у сумі 19867,36  грн,  внесених на оплату кредиту у період перебування їх у шлюбі.
Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд  неправильно застосувавши норми матеріального права, помилково стягнув грошову компенсацію частини виплаченого кредиту, не звернувши уваги на те, що поділу підлягає спільне майно подружжя, набуте за час шлюбу, в тому числі і з визначенням та стягненням грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, а отримані та виплачені кредити лише враховуються при поділі цього майна.
Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу  України (далі за текстом СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Згідно з положеннями ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).  
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).
Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
За змістом частини 7 статті  57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Згідно з частинами 1,2,4,5 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Положеннями  частин 2 та 4 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчить положення ст. 74 СК України. Встановлення такого факту передбачено в судовому порядку (ст. 256 ЦПК України).
В силу ч.1, ч.2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.
Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.          
Відповідно до вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Відповідно до ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Необхідно звернути увагу, що майно являється спільною сумісною власністю подружжя, незалежно від того, на кого воно зареєстровано.  
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти  або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну  статус спільної сумісної власності, є:
1) час набуття такого майна;        
2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);
3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий  статус спільної власності подружжя.
При цьому сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні, визначається відповідно до розміру фактичного  внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя, яке є його особистою приватною власністю, у придбання майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску, є її власністю.
Таким чином, у період  перебування у шлюбі подружжям ОСОБА_9 за автомобіль Nissan Qashqai, який придбаний за кредитні кошти згідно кредитного договору № 3/1255615 від 05.09.2013 року,  було сплачено  авансовий платіж у розмірі  10% відсотків  від вартості автомобіля  у сумі 20230 грн., страховий платіж ОСОБА_8 у сумі 9 150,51 грн., та на погашення кредиту  у сумі 39734,72 грн., а всього 69115,23 грн, тобто у частці від цієї суми, яка припадає на кожного з подружжя по 34557,62 грн (69115,23:2). Тому в порядку поділу майна подружжя, слід визначати частку позивача ОСОБА_1 у вартості автомобіля на час його придбання, виходячи із вказаної суми: 34557,62 грн х100/200230 грн (вартість автомобіля за договором купівлі-продажу)=17,26% (перевищує 1/6 частку).
Суд при поділі майна не враховує страховий платіж за договором добровільного страхування від нещасних випадків та на випадок хвороби, укладений між ПАТ «Страхова компанія «Кардіф», позичальником ОСОБА_4 та банком на суму 7704,85 грн, оскільки предметом договору є особисте страхування життя та здоров`я ОСОБА_3 , договір не стосується майна подружжя та не впливає на його вартісні характеристики.
Посилання апелянта на те, що кредитні кошти отримані ОСОБА_4 на придбання автомобіля Nissan Qashqai  повністю  сплачувалися за рахунок спільних коштів сім`ї не заслуговують на увагу, оскільки встановлено, що сторони розірвали шлюб 19 серпня 2014 року, а кредит виданий на придбання даного автомобіля достроково погашено ОСОБА_4 у травні 2015 року, тобто після розірвання шлюбу. Відповідач Винник ( ОСОБА_7 ) підтверджує лише факт підтримання, в якійсь мірі, особистих відносин з ОСОБА_1 після розірвання шлюбу, а не факт проживання однією сім`єю. Позивачем ОСОБА_1 , в свою чергу,  належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що він та ОСОБА_7 після розірвання шлюбу були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки і між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю, тобто проживали однією сім`єю і за рахунок спільних коштів, отриманих внаслідок спільної праці, придбали автомобіль, суду не представлено, як і не заявлено ним позову про  встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу після його розірвання.
Вирішуючи даний спір слід врахувати, що автомобіль є неподільною річчю, більша частка у праві власності на нього належить відповідачу ОСОБА_3 , законом передбачена спеціальна процедура реєстрації права власності на транспортні засоби, відповідач визнала у судовому засіданні, що автомобіль нею відчужений іншій особі до вирішення цього спору, тому автомобіль слід присудити відповідачу, а на користь позивача слід стягнути грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно. Такий спосіб захисту порушеного права буде ефективним, відповідатиме інтересам сторін, не порушуватиме їх прав та узгоджується з вимогами Закону.
При поділі майна та визначенні розміру компенсації суд приймає до уваги середню ринкову ціну наданого на дослідження колісного транспортного засобу «Nissan Qashqai» станом на 19.08.2014 року, тобто на час розірвання шлюбу в розмірі 274 335,0 грн, визначеному у  висновку експерта від 04.12.2019 року № СЕ-19/109/26-138АВ/19, оскільки така середня вартість транспортного засобу визначена саме на час припинення шлюбу, бо після розірвання шлюбу автомобіль залишився у відповідача, яка оплатила більшу частину кредиту і користувалася автомобілем, відповідно вартість його надалі зменшувалася.
Суд не приймає до уваги ринкову  вартість автомобіля станом на момент дослідження, яка становить 257 215,0 грн,  так як у позивач має право на частку у вартості автомобіля, визначену на час припинення шлюбу.
Не заслуговує на увагу середня ринкова ціна автомобіля, визначена у висновку Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 10 листопада 2016 року № 4.5-9/16 станом на 09.11.2016 року в розмірі 421 809,00 грн, з огляду на те, що на дослідження експерту було надано лише заяву ОСОБА_1 про проведення такого дослідження та копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу  (а.с.49 зворот, т.1), сам транспортний засіб експертом не оглядався, що унеможливлювало врахування при проведенні експертизи технічних особливостей об`єкта права спільної власності.
Отже, розмір компенсації за частку у вартості автомобіля, належну позивачу, визначається наступним чином: 274 335, 0 грн (середня ринкова ціна на час припинення шлюбу) х 17,26 (% частка позивача ОСОБА_1 у вартості автомобіля на час його придбання)/ 100= 47 350,22 грн.
Не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що суд не дав належної оцінки факту придбання автомобіля марки «Kia Rio» під час спільного проживання з ОСОБА_7 , тому він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_1   у відповідності до положень ст. 13 ЦПК України, розпоряджаючись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд -  неодноразово уточнював та змінював позовні вимоги та в уточненій позовній заяві просив визнати автомобіль Nissan Qashqai  спільною сумісною власністю подружжя та стягнути на його користь з ОСОБА_7   половину вартості вказаного автомобіля, натомість вимог щодо автомобіля марки «Kia Rio», зокрема і про визнання його об`єктом спільної сумісної власності подружжя,  не заявляв і такі не були предметом дослідження у суді першої інстанції.
Доводи позивача про те, що на оплату авансового внеску за автомобіль Nissan Qashqai були витрачені його особисті кошти, які він отримав як виплату страхового відшкодування за належний йому особисто автомобіль DEWOO LANOS не підтверджуються матеріалами справи, оскільки із інформації про рух коштів по банківському рахунку (а.с.78, том2) встановлено, що такі кошти в розмірі 20 930,15 грн надійшли на ім`я позивача 03.10.2013 року, тобто пізніше, ніж укладений договір купівлі-продажу автомобіля (31.08.2013 року).
Вирішуючи даний спір, суд враховує  загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів обох співвласників. При цьому суд дійшов висновку, що позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні, не зловживає своїм правом дійсно  не допускається виділ частки згідно із законом, оскільки автомобіль є неподільним об`єктом,  реалізація цього права не порушить прав відповідача, яка хоча і стверджує, що не має можливості сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки, однак на власний розсуд розпорядилася автомобілем, відчуживши його іншій особі, тому позивач спроможна виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно і це не становитиме для неї надмірний тягар.
Судові витрати, понесені сторонами і які стосуються позовної вимоги щодо визнання права на автомобіль слід перерозподілити між сторонами відповідно до статті 141 ЦПК України.
Із матеріалів справи встановлено, що позивач сплатив судові витрати у вигляді судового збору при подачі позову, зокрема у загальній сумі і за майнову вимогу щодо визнання права на автомобіль 1001,15 грн (а.с.37, том 1), за подачу апеляційної скарги за цю вимогу – 1501,73 грн, касаційної скарги – 2002,3 грн, а всього 4505,18 грн. Позовна вимога його задоволена на 46,3%, тому відповідач повинна йому компенсувати 2085,9 грн судового збору, виходячи із пропорційності задоволених позовних вимог.
Відповідач оплатила 1015,20 гривень за проведення судової авто товарознавчої експертизи, у задоволенні позову відмовлено на 53,7% від ціни майнової вимоги, тому за рахунок позивача їй слід компенсувати за проведення експертизи 545,16 грн.
Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні.  У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Таким чином, відповідач ОСОБА_4 має сплатити різницю судових витрат позивачу в розмірі 1595,94 грн.
З урахуванням викладеного, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення грошових коштів за автомобіль «Nissan Qashqai» зміні.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384  ЦПК  України, суд
                                                    п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 березня 2018 року  в частині стягнення грошових коштів за автомобіль «Nissan Qashqai» змінити.
Визнати автомобіль «Nissan Qashqai» НВ 1.6 2WD 5MT SE, чорного кольору 2013 року випуску  у частці на 17,26 % об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4   та ОСОБА_1 .   
Стягнути з  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_8 , проживаючої по АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_9 , проживаючого по АДРЕСА_3 ,  грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно в розмірі 47 350,22 грн (сорок сім тисяч триста п`ятдесят гривень двадцять дві копійки).
Стягнути з ОСОБА_4   на користь ОСОБА_1      судові витрати в розмірі 1595,94 грн (одну тисячу п`ятсот дев`яносто п`ять гривень дев`яносто копійок).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Судді:                                                                                                      І.О. Максюта
                                                                                                                 Л.В. Василишин
                                                                                                                 Р.Й. Матківський

Повний текст постанови виготовлений  31 січня 2020 року.