Номер провадження: 22-ц/813/1757/20 
Номер справи місцевого суду: 521/16587/18
Головуючий у першій інстанції Маркарова С. В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
Категорія: 57

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2020 року                                                        м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

02.10.2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини (а.с. 1-8). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси (суддя Маркарова С.В.) від 25.10.2018 року вказаний позов був залишений без руху (а.с. 62-63). 12.11.2018 року позивачі звернулись до суду з уточненою позовною заявою. В обґрунтування своїх вимог позивачі посилались на те, що ОСОБА_3  досяг повноліття, продовжує навчання у вищому навчальному закладі за кордоном України і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, яку він визначив в розмірі 25 % від заробітку батька до закінчення навчання чи досягнення 23 років включно, залежно від того, яка з цих обставин настане першою. Позивач ОСОБА_4  зазначала, що до досягнення сином повноліття нею на утримання дитини на його навчання та існування за кордоном в Польщі було витрачено 117 108 грн 54 коп. Ѕ від вказаних витрат в розмірі 58 554 грн 27 коп. позивач просила стягнути на її користь в порядку статті 185 СК України. Окрім того, як вказала позивач, після досягнення сином повноліття вона витратила на навчання, проживання сина за кордоном ще 445 344 грн. 90 коп., 1/2 від яких в розмірі 222 672 грн 45 коп. просила присудити на її користь відповідно до статті 199 СК України (а.с. 66, 67-74).
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2019 року (суддя Маркарова С.В.) позовні вимоги вирішено задовольнити частково. А саме, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1/6 від усіх видів заробітку (доходу) до закінчення навчання чи досягнення ним 23 років, а саме до 24.02.2022 року включно, залежно від того, яка з цих обставин настане першою. В решті позовний вимог суд вирішив відмовити. У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини суд також відмовив. Крім того суд вирішив стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 704, 80 грн (а.с. 124-127). 
Не погоджуючись з вказаним рішенням представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 14.08.2019 року звернувся до суду з апеляційною скаргою. В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що, зокрема, виразилось у безпідставному ухваленні заочного рішення, що зазначено в резолютивній частині. Так апелянт зауважує, що відповідач та його представник брали участь на всіх стадіях провадження в суді першої інстанції, відповідач 13.03.2019 року подав відзив на позовну заяву, позивачі не надавали згоди на заочний розгляд справи. Крім того апелянт зазначив, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини, що мають значення для справи. Зокрема, апелянт зазначив, що відповідач категорично не погоджується із твердженням щодо здійснення ним тиску на позивачів, примушування їх укладати вказані угоди та відкликати виконавчий лист в обмін на надання дозволу на виїзд дитини закордон, про що відповідач зазначав безпосередньо у відзиві на позовну заяву та пояснював в судових засіданнях. Також апелянт зазначив, що суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки укладеним сторонами угодам від 12.07.2016 року, а також доводам відповідача стосовно наявності на його утриманні інших осіб. Крім зазначеного апелянт також зауважив, що відповідно до довідки, яка міститься в матеріалах справи, навчання ОСОБА_3 закінчується 24.08.2019 року, доказів щодо продовження навчання в матеріалах справи не міститься. Тому апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача судового збору і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити (а.с. 131-136).
06.11.2019 року від представника ОСОБА_3 – адвоката Рабович І.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу. Представник позивача зазначив, що судом першої інстанції, при ухваленні оскаржуваного рішення, був врахований факт того, що на утриманні відповідача знаходяться інші особи, в зв`язку з чим суд ухвалив стягнути з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі 1/6 від всіх видів заробітку, замість 25 % (1/4) як заявлялось позивачем. Також у відзиві представник зазначає, що відповідач матеріальну допомогу як на початку навчання, так і у зв`язку з його продовженням добровільно не надає, хоча має можливість її надавати, так як є працездатним та має достатні доходи. Тому представник позивача просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.
12.12.2019 року від представника апелянта надійшли заперечення на відзив представника позивача.
06.02.2020 року від представника апелянта надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, в задоволенні якого було відмовлено ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.02.2020 року.
Апеляційне провадження за скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2019 року розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що договору про припинення права на аліменти дитини у зв`язку з передаванням права власності на нерухоме майно відповідно до ст. 190 СК України сторони не укладали. Самостійного доходу, який би повністю забезпечив потреби позивач ОСОБА_3 не має. Угоду про сплату аліментів між сторонами, яка може укладатись сторонами відповідно до ст. 189 СК України суд оцінює критично, оскільки за змістом угоди (пункти 1, 3) від 20.07.2016 року батько сплатив матері дитини та сину грошові кошти на утримання ОСОБА_5 до досягнення ним 23 років, повернення до питання аліментів у подальшому за згодою сторін є неможливим. В судовому засіданні відповідач, однак, визнав, що фактично така угода не виконувалась, метою її було отримання згоди відповідача на виїзд сина за кордон. Обставин, які б перешкоджали відповідачу виконанню обов`язку по утриманню сина судом першої інстанції не встановлено. Витрати на коштовне навчання та існування сина за кордоном є ризиками позивача, на які вона йшла свідомо, що не заперечувалось позивачем в процесі розгляду справи. Стягнення аліментів на навчання шляхом присудження з одного з батьків фактично витрачених коштів законом не передбачено, фактично понесені витрати на навчання повнолітнього не охоплюються статтею 199 СК України. Стягнення таких коштів як аліментів в порядку ч.2 ст. 191 СК України за минулий час не доведено позивачем шляхом надання доказів із дотриманням глави 5 ЦПК України на підтвердження, що ОСОБА_4 вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Тому суд дійшов висновку, що вказані вимоги позивача суперечать вимогам СК України та задоволенню не підлягають. В зв`язку з наведеним суд першої інстанції вирішив частково задовольнити позовні вимоги в частині стягнення аліментів від усіх видів заробітку (доходу) до закінчення навчання чи досягнення ним 23 років, а саме до 24.02.2022 року включно 
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_3 є сином позивача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_1 , про що свідчить наявне в матеріалах справи свідоцтво про народження (а.с. 24). ОСОБА_3 досяг повноліття, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами, що посвідчують особу (а.с. 9-13).
Нотаріально посвідченою заявою від 12.07.2016 року за реєстровим № 1074,1075 батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_6 надали згоду на тимчасовий виїзд неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на навчання до Республіки Польща в період з 14.08.2016 року до досягнення повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 та оформлення в`їзної візи на його ім`я (а.с. 25).
Крім іншого в матеріалах справи міститься Угода щодо виконання обов`язків стосовно дитини від 12.07.2016 року, відповідно до якої ОСОБА_1 (батько), ОСОБА_4 (мати) та ОСОБА_3 (син) домовилися про наступне: Батько дитини сплатив іншим сторонам цієї угоди грошові кошти на утримання сина ОСОБА_5 (аліменти) до досягнення ним віку 23 років. Сплачені грошові кошти є власністю дитини відповідно до Сімейного кодексу України та призначені для утримання дитини. Сторони заявляють про повне виконання Батьком дитини обов`язків по утриманню дитини до досягнення дитиною віку 23 років та прийняли спільне рішення про неможливість повернення до питання стягнення аліментів на дитину у подальшому. Сторони наділяють цей документ доказовою силою, визначають його доказом виконання Батьком дитини своїх зобов`язань по утриманню дитини до досягнення дитиною віку 23 років. При цьому сторони визначили, що інших документів (квитанцій, розписок тощо) не потребується. Батько дитини зобов`язується в разі необхідності надати свою згоду на виїзд дитини на навчання до іноземної держави. Матір дитини зобов`язується пред`явити до відповідного відділу державної виконавчої служби заяву про повернення виконавчого листа без виконання в зв`язку зі сплатою Батьком дитини грошових коштів у добровільному порядку до моменту, визначеному відповідним судовим рішенням (а.с. 27).
Цього ж дня між сторонами була укладена ще одна угода, відповідно до якої при умові повернення виконавчого документу стягувачу про стягнення з Батька дитини аліментів на утримання дитини до 18 років, Батько дитини зобов`язується щомісяця сплачувати на утримання дитини грошову суму в розмірі 5000 грн на місяць. Сплата здійснюється до досягнення дитиною віку 18 років кожного місяця не пізніше 15 числа (а.с. 26).
28.07.2016 року за заявою стягувача ОСОБА_7 від 25.07.2016 року, державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на утримання дитини, стягувачу (а.с. 28).
Згідно з довідкою філії «Дельта-лоцман» ДП «Адміністрації морських портів України» № 4061 від 14.09.2018 року відповідач офіційно працевлаштований, заробітна плата за період з вересня 2017 року по серпень 2018 року складала від 63 000 грн до 145 653,32 грн на місяць без податків (а.с. 29).
Відповідно до довідки Економічного університету в Вроцлаві від 12.07.2018 року ОСОБА_3 є студентом університету контрактної форми навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги. Зарахований на навчання з 01.10.2016 року до 24.08.2019 року. Навчання розпочалось 01.10.2016 року, студент продовжує навчання на 5 семестрі в 2018-2019 навчальному році (а.с. 35-36). 
Відповідно до ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.
За обставинами даної справи договір між сторонами був укладений в письмовій формі, однак не був нотаріально посвідчений, що означає його нікчемність, встановлену законом (ч. 1 ст. 219 ЦК України).
Крім того, положеннями ч. 1 ст. 190 СК України передбачено право батьків дитини на укладення договору про припинення права на аліменти для дитини, однак з обов`язковою умовою - передачею права власності на нерухоме майно. При цьому, такий договір повинен бути нотаріально посвідчений.
Разом з тим, за обставинами даної справи та як правильно зауважив суд першої інстанції, договору про припинення права на аліменти між сторонами в даній справі на підставах, передбачених законом – передаванням права власності на нерухоме майно сторони не укладали.
Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Отже, умови договору не можуть суперечити положенням діючого законодавства. 
Відтак, враховуючи вище вказане, оскільки припинення аліментів може відбуватися лише на підставах, передбачених законом, домовленості щодо припинення права на аліменти на будь-яких інших умовах є такими, що суперечать закону. В зв`язку з наведеним відповідні доводи апеляційної скарги відхиляються апеляційним судом.
Стаття 199 СК України встановлює обов`язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги. Вказаний обов`язок встановлюється до досягнення дитиною двадцяти трьох років. При цьому зазначена стаття передбачає, що право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Як вбачається з матеріалів справи відповідач уклав інший шлюб (а.с. 99), в якому народилося двоє дітей – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 97),  ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 98). Отже, при визначенні розміру аліментів, серед іншого необхідно також враховувати наявність інших дітей у відповідача. При цьому, доводи апелянта щодо перебування на його утриманні, окрім дітей, непрацездатної дружини та матері відхиляються апеляційним судом, оскільки апелянтом не було надано до суду жодних доказів (довідки про доходи, про стан здоров`я, витрати, непрацездатність тощо), які б підтверджували непрацездатність вказаних осіб та факт знаходження їх на утриманні відповідача-апелянта. 
Відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Отже, з врахуванням наведеного та факту наявності на утриманні позивача ще двох дітей, в контекстному взаємозв`язку з положеннями сімейного законодавства щодо сплати аліментів у разі наявності трьох і більше дітей (ч. 5 ст. 183 СК України), на що посилався апелянт в своїй скарзі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів в розмірі 1/6 частини від всіх видів доходу. При цьому доводи апелянта щодо стягнення аліментів в розмірі 25% від всіх видів доходу не приймаються до уваги апеляційним судом, оскільки в цій частині, як було вище зазначено, суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги та вирішив стягувати з відповідача аліменти в меншому розмірі.
Щодо строку стягнення аліментів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Відтак, аліменти підлягають стягненню до досягнення дитиною 23 років або в разі припинення навчання до досягнення дитиною вказаного віку. Питання припинення стягнення аліментів в зв`язку з закінченням навчання вирішується на стадії виконання рішення. Отже, відповідні доводи апелянта відхиляються.
Таким чином, враховуючи вище наведене, положення діючого сімейного та цивільного законодавства, оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2019 року – залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її підписання та подальшому оскарженню не підлягає. 

Судді Одеського апеляційного суду                                         А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

12.02.2020 року                                                                 м. Одеса