ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.004420 пров. № А/857/456/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Улицького В.З., Шавеля Р.М.,
за участю секретаря                    Мельничук Б.Б.
представника апелянта           Нестерович Б.В.
позивача                                    ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС в Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року (ухвалене головуючим – суддею Сподарик Н.І. о 12 год. 44 хв. у м. Львові, повний текст судового рішення складено 05 грудня 2019 року) у справі № 1.380.2019.004420 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14 лютого 2019 року № Ф-5327-54,

                                                            ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2019 № Ф-5327-54.
В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що вимога відповідача про сплату єдиного внеску від 14.02.2019 № Ф-5327-54 є протиправною і такою, що підлягає скасуванню з огляду на те, що позивач припинив займатись підприємницькою діяльністю, оскільки Миколаївською міжрайонною державною податковою інспекцією у Львівській області 27.04.2004 за № 3228/17  видано довідку, якою підтверджено зняття з обліку платника податків НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 27.04.2004. З 20.04.2004 ОСОБА_1 займає посаду державного службовця, щорічно подає декларації  особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за формою, що визначається Національним агентством. Позивач пройшов перевірку передбачену Законом України «Про очищення влади». Також зазначив, що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не включений як персонально так і тимчасовою міжвідомчою спеціальною комісією з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі. Крім цього, позивач зазначає, що ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI та існування в установі ДФС інформаційної системи не є належною та допустимою підставою підтвердження наявності боргу позивача.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.11.2019 адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) від 14 лютого 2019 року № Ф-5327-54.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що згідно «Порядку проведення контролю та повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», затвердженого рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 10.02.2017 № 56, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.02.2017 за № 201/30069, декларації щорічно перевіряються Національним агентством з питань запобігання корупції. Так суду не надано доказів, щодо виявлених порушень по поданих деклараціях позивача. Крім того, суд звертає увагу, що позивач підлягав перевірці, передбаченій Законом України «Про очищення влади». За наслідками такої перевірки складено довідку, згідно якої до позивача не застосована заборона, передбачена ч. 3, 4 ст.1 Закону України «Про очищення влади». Довідка складалась за результатами наданого запиту в тому числі і до Головного управління ДФС у Львівській області.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що позивач зареєстрований як фізична особа - підприємець з 17.12.1999 по даний час. Також зазначає, що при відкритті провадження у справі судом першої інстанції не було досліджено процесуальні строки для звернення із позов до суду та не залишено позовної заяви без руху, у зв`язку з пропущенням термінів для подання позовної заяви.
Позивач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в котрому покликається на те, що він не має статусу фізичної особи – підприємця, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань, а тому не є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань не включений як персонально так і тимчасовою міжвідомчою спеціальною комісією з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі. У зв`язку з цим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.
Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В судовому засіданні позивач, заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та надав пояснення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта та позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що позивач статус суб`єкта підприємницької діяльності набув 02.10.1997, що підтверджено Свідоцтвом про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності, виданого на підставі розпорядження Миколаївської районної державної адміністрації за № 441 від 02.10.1997.
Позивач підприємницькою діяльністю займався по 19.04.2004, а з 20.04.2004 призначений на посаду спеціаліста 1 категорії відділу видатків на конкурсній основі відділення Державного казначейства у Миколаївському районі.
За наслідками підприємницької діяльності позивача управлінням Пенсійного фонду України у Миколаївському районі 27.04.2004 проведено перевірку, про що цього ж числа складено акт перевірки повноти нарахування та своєчасності сплати внесків на обов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття. За наслідками перевірки встановлено, що простроченої заборгованості немає.
11.05.2004 управлінням Пенсійного фонду України у Миколаївському районі видано довідку за № 1529/04-23 про відсутність заборгованості по оплаті страхового збору на обов`язкове державне пенсійне страхування (а.с.19).
Миколаївською міжрайонною державною податковою інспекцією у Львівській області 27.04.2004 за №3228/17 видано довідку, якою підтверджено зняття з обліку платника податків НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 27.04.2004.
З 20.04.2004 і на даний момент  позивач перебуває на державній службі.
Миколаївська районна державна адміністрації 26.07.2019 видала розпорядження за № 190 «Про визнання таким, що втратило чинність розпорядження голови районної державної адміністрації від 02.10.1997 № 441 , яким «визнано таким, що втратив чинність пункт 5 розпорядження голови Миколаївської районної державної адміністрації від 02.10.1997 №441 «Про державну реєстрацію суб`єктів підприємницької діяльності-фізичних осіб».
14.02.2019 Головним управлінням ДФС у Львівській області винесено вимогу № Ф-5327-54 на суму 18276, 72 грн. (а.с. 14).
11.06.2019 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДФС у Львівській області із скаргою на вимогу  про сплату боргу.
17.07.2019 за № 33542/6/99-99-11-05-0225 Державна фіскальна служба України винесла рішення про залишення скарги без розгляду.
Позивач вважаючи прийняту вимогу про сплату боргу протиправною звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.
Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (із змінами та доповненнями) (далі - Закон України № 2464-VI).
В розумінні ст. 1 Закону України № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.
Право на звільнення від сплати єдиного внеску мають фізичні особи-підприємці, за умови, що вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч. 4 ст. 4 Закону України № 2464-VI).
Згідно з ч. 4 ст. 5 Закону України № 2464-VI обов`язки платників єдиного внеску виникають у фізичних осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичних осіб, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) - з дня їх державної реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців».
Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у п. 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (абзац 1 п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України № 2464-VІ в редакції Закону України № 77-VIII від 28.12.2014).
Як вбачається з п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до абзацу 2 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України № 2464-VІ в редакції Закону України № 77-VIII від 28.12.2014 у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06.12.2016, який набрав чинності з 01.01.2017, до абзацу 2 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України № 2464-VІ внесено зміни, замінивни у першому реченні абзацу другого слова «має право самостійно» словом «зобов`язаний».
Крім цього, Законом України № 2148-VIII від 03.10.2017 в абзаці 2 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України № 2464-VІ слова «році» та «року» замінено відповідно словами «кварталі» та «кварталу».
Згідно з нормами ч. 5 ст. 8 Закону України № 2464-VI єдиний внесок для всіх платників єдиного внеску (крім пільгових категорій) встановлено у розмірі 22 % до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
Аналіз наведених вище норм вказує, що необхідною умовою для сплати фізичною особою-підприємцем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є здійснення такою особою підприємницької діяльності, при цьому, неотримання доходу від такої діяльності не дає підстав для звільнення від сплати єдиного внеску, оскільки абзац другий п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України № 2464-VI імперативно передбачає обов`язок фізичної особи-підприємця у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом, а для платника, який обрав спрощену систему оподаткування нарахувати єдиний внесок на суми, що визначаються таким платником самостійно для себе.
Разом з цим фізичні особи - підприємці, у відповідності до приписів спеціального закону, яким врегульований внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, є страхувальниками та зобов`язані своєчасно та у повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 16.04.2019, відповідно до критеріїв пошуку: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , - жодних записів не знайдено (а.с.17).
Також згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, за пошуковими даними «Фізична особа-підприємець» та запитами « ОСОБА_1 » та «РНОКПП НОМЕР_1 », не відображає будь-якої інформації.
Натомість, відповідачем прийнято оскаржувану вимогу про сплату недоїмки та зазначає, що ОСОБА_1  перебував на податковому обліку до 28.05.2019 в Миколаївській ДПІ у Стрийському управлінні ГУДФС у Львівській. Стан платника «11» - припинено, але не знято з обліку.
Однак на переконання колегії суддів такі висновки контролюючого органу є помилковими з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст.128 Господарського кодексу України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.
У свою чергу, процедура державної реєстрації та припинення підприємницької діяльності фізичною особою передбачена Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».
Згідно п. 4 ст. 1 вказаного закону, державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.
Пунктом сьомим цієї ж статті закріплено, що Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи.
Водночас, пунктом восьмим статті 4 Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (далі - ЄДР) запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
За таких умов, закріплених законодавством, особою, яка має статус фізичної особи-підприємця, є особа, яка в обов`язковому порядку визнана державою, тобто, зареєстрована державним реєстратором в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
У той же час, як зазначалось судом вище, Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань не містить зібраної, накопиченої, обробленої та облікованої інформації щодо фізичної особи-підприємця – ОСОБА_1 , що вказує на відсутність такого суб`єкта господарювання.
Між тим, щодо посилання відповідача на те, що позивач є фізичною особою - підприємцем з 17.12.1999, суд зазначає наступне.
Позивачем не заперечуються обставини того, що він був зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця, проте, за твердженням позивача, підприємницька діяльність останнього припинена з 27.04.2004 та з того часу він не має статусу фізичної особи-підприємця.
З огляду на набуття позивачем у справі статусу фізичної особи-підприємця до початку функціонування Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також з огляду на відсутність інформації щодо позивача в такому реєстрі, суд вважає за необхідне дослідити Положення про тимчасові міжвідомчі спеціальні комісії з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 575/5 (далі - Положення). Зазначене Положення діяло до 01.07.2014 та втратило чинність у зв`язку із прийняттям наказу Міністерства юстиції України від 16.06.2014 № 935/5.
Зокрема, Положенням було врегульовано порядок утворення, завдання та повноваження тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.
Так, комісії створювалися в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі з метою проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких на дату завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців не включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (далі - Єдиний державний реєстр).
Пунктом 3.2 зазначеного Положення було врегульовано, що комісія відповідно до покладеного на неї завдання: приймає від органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, які в межах своїх повноважень ведуть облік юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та/або проводять реєстрацію юридичних осіб будь-яких організаційно-правових форм та фізичних осіб - підприємців (далі - уповноважені органи), аналітичну інформацію про невключених суб`єктів; розглядає, аналізує прийняту від уповноважених органів аналітичну інформацію; складає узагальнену інформацію про невключених суб`єктів; передає узагальнену інформацію про невключених суб`єктів реєстраційним службам головних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі за місцезнаходженням юридичних осіб та за місцем проживання фізичних осіб - підприємців для подальшого включення їх державними реєстраторами до Єдиного державного реєстру; передає узагальнену інформацію про невключених суб`єктів Державній реєстраційний службі України; виконує інші повноваження, що випливають з покладених на неї завдань.
Відповідно до п. 5 наказу Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 575/5, державних реєстраторів юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців зобов`язано забезпечити включення до Єдиного державного реєстру відомостей про невключених суб`єктів на підставі аналітичної інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.
Буквальний зміст наведених положень нормативно-правового акта дає підстави для висновку, що навіть у разі набуття особою статусу фізичної особи-підприємця до початку функціонування Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, внесення відомостей про таку особу до Єдиного державного реєстру забезпечується державою, через відповідні органи. Відтак, зазначені відомості, в т.ч. про фізичних осіб-підприємців в обов`язковому порядку повинні міститися у такому реєстрі.
Більше того з 20.04.2004 і на даний час ОСОБА_1 - державний службовець. З цього періоду роботодавець сплачує за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що не заперечується ГУ ДФС та підтверджується індивідуальною відомістю Пенсійного фонду України про застраховану особу ОСОБА_1 (форма ОК-5) (а.с.99-102).
Крім цього, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що починаючи з 20.04.2004 і по теперішній час позивач є державним службовцем, а тому має заборону здійснювати підприємницьку діяльність згідно вимог ст.25 Закону України «Про запобігання корупції».
З моменту призначення на державну службу і по даний час щорічно позивач подавав декларації, де жодного разу не вказано про зайняття підприємницькою діяльністю.
При цьому, як зазначив суд першої інстанції, що позивач підлягав перевірці, передбаченій Законом України «Про очищення влади». За наслідками такої перевірки складено довідку, згідно якої до позивача не застосована заборона, передбачена ч. 3, 4 ст.1 Закону України «Про очищення влади». Довідка складалась за результатами наданого запиту в тому числі і до Головного управління ДФС у Львівській області (а.с.47).
Підсумовуючи наведене вище, суд зазначає, що твердження відповідача про наявність у позивача статусу фізичної особи-підприємця не базується на фактичних обставинах та нормах права. Надані позивачем докази цілком доводять відсутність у нього такого статусу, а надані відповідачем докази абсолютно не спростовують цього факту.
Така обставина вказує на те, що позивач не є страхувальником у розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та не має обов`язку щодо сплати єдиного соціального внеску, а тому висновку суду першої про задоволення позову є правомірними.
Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції при відкритті провадження у справі не досліджено строки звернення до суду ОСОБА_1 з позовною заявою то колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із ч. 1, 3 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Так, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, за положеннями п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (частина перша статті 2 цього Закону). 
Відтак, вказаний Закон є спеціальним для правовідносин, що виникли між сторонами, на підставі якого і необхідно обчислювати процесуальні строки.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 6 цього Закону платник єдиного внеску має право: оскаржувати в установленому законом порядку рішення органу доходів і зборів та Пенсійного фонду та дії, бездіяльність його посадових осіб.
Згідно з абзацами 4, 5, 6, 9 ч. 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.
У разі, якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки.
Суд звертає увагу, що положення абзацу 5 ч. 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачають наступні способи оскарження вимоги: адміністративний або судовий порядок.
Втім, правове регулювання, наведене у абзаці 9 ч. 4 ст. 25 цього Закону, свідчить, що навіть у випадку обрання адміністративного способу оскарження, за наслідками якого згоди з органом доходу і зборів не досягнуто (відмова у розгляді або у задоволенні скарги), у особи зберігається право оскаржити вимогу про сплату внеску ще і в суді. Таке право має бути реалізоване протягом 10 днів з дня надходження відповідного рішення органу ДФС України платнику ЄСВ.
Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 480/106/19.
Відтак з огляду на наведене вище, колегія суддів вважає, що строк звернення до суду з позовними вимогами щодо оскарження вимоги про сплату податкового боргу (недоїмки) від 23.05.2019 № Ф-4340-55 має становити 10 днів з моменту отримання оскаржуваної вимоги.
Як зазначено у ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно з ч. 4 ст. 123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Пунктом 8 ч. 1 ст. 240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
З матеріалів справи слідує, що позивач 14.02.2019 винесено оскаржувану вимогу, котру останній отримав 13.04.2019 та оскаржив 11.06.2019 в адміністративному порядку.
В результаті розгляду цієї скарги Державна фіскальна служба України 17.07.2019 винесла рішення № 33542/6/99-99-11-05-0225 про залишення скарги без розгляду.
Разом з цим в рішенні № 33542/6/99-99-11-05-0225 від 17.07.2019 зокрема зазначено, що рішення прийняте за розглядом скарги може бути оскаржене в судовому порядку.
Відтак з моменту отримання рішенні № 33542/6/99-99-11-05-0225 від 17.07.2019 в позивача був десятиденний термін для звернення до суду з позовними вимогами.
Як слідує з матеріалів справи, позивач фактично звернувся до суду 22.08.2019, згідно штемпеля «УКРПОШТА» на конверті. Тобто з пропуском десятиденного терміну.
Разом з цим колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні, і під час апеляційного розгляду не здобуто доказів того коли надіслано та отримано позивачем рішенні № 33542/6/99-99-11-05-0225 від 17.07.2019. 
Відтак суд вважає, що по суті позивачем не пропущено строк звернення до суду або такий строк пропущено з поважних причин у відповідності до КАС України у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи та ненаданням апелянтом будь-яких підтверджуючих доказів про надіслання позивачу рішенні № 33542/6/99-99-11-05-0225 від 17.07.2019.
У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року у справі № 1.380.2019.004420 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 03 березня 2020 року