КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  

                         
           Справа № 22-ц/824/1762/2020                 Головуючий у 1-й інстанції:  Потабенко Л.В.          
                      372/793/18                                                                 Доповідач-Чобіток А.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
17 лютого  2020 року Київський апеляційний суд  у складі колегії суддів:
 
головуючого - Чобіток А.О. 
суддів - Немировської О.В.,  Оніщука М.І.  
секретар - Зиль Т.С. 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 серпня 2019 року  с праві за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі продажу та витребування майна з незаконного володіння, - 
 
у с т а н о в и в :
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду вищевказаним позовом, у якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 11.11.2015 року земельної ділянки площею 0,2467 га, кадастровий номер 3223186800:03:038:0091, що знаходиться в межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, укладений ОСОБА_2   на користь своєї дружини ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського міського нотаріального округу Головкіною Я.В.; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 вказану земельну ділянку. При цьому зазначав, що 10.04.2017 року йому стало відомо, що 11.11.2015 року ОСОБА_3 було укладено начебто з ним договір купівлі-продажу належної йому на праві власності земельної ділянки площею 0,2467 га, кадастровий номер 3223186800:03:038:0091, що знаходиться в межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області. Указаний договір він не підписував, коштів за продану земельну ділянку не отримував. Відповідно до довіреності на ім`я ОСОБА_2 , він як його представник мав право підписувати договір купівлі-продажу земельної ділянки, отримувати належні йому гроші. Разом з тим, він, як власник земельної ділянки, не надавав права ОСОБА_2 без погодження з ним визначати ціну земельної ділянки. Крім того, ОСОБА_2 уклав оспорюваний правочин з ОСОБА_7 , яка є його дружиною, чим порушено ч. 3 ст. 238 ЦК України.  У подальшому, ОСОБА_3 уклала договір дарування на користь ОСОБА_8 , який продав оспорювану земельну ділянку ОСОБА_6 , яка в свою чергу подарувала її своєму сину ОСОБА_4 .. Уважає, що його протиправним шляхом було позбавлено права власності на вищевказану земельну ділянку.
 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01 серпня 2019 року в задоволенні позову  було відмовлено. 
 
Не погоджуючись з указаним рішенням   суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що  судом першої інстанції у рішенні були лише проаналізовані норми ЦК України стосовно представництва, однак не надано оцінки тим обставинам, що ОСОБА_2 , уклавши договір купівлі-продажу від його імені, уклав його на користь самого себе, оскільки покупець ОСОБА_3 , є і була на момент вчинення правочину його дружиною, тому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули у  спільну сумісну власність спірну земельну ділянку площею 0,2467 га, кадастровий номер 3223186800:03:038:0091, що знаходиться в межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області. Тобто, ОСОБА_2 фактично вчинив правочин в своїх інтересах, що суперечить  ч. 3 ст. 238 ЦК України, наслідком чого є визнання його недійсним та витребування земельної ділянки від добросовісного набувача відповідно до ст. 388 ЦК України.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.
                                                                                                                             
При розгляді справи судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 на праві власності належала земельна ділянка площею 0,2467 га , кадастровий номер 3223186800:03:038:0091, що знаходиться в межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області.  
12.08.2015 року  ОСОБА_1   видав довіреність  ОСОБА_2 , посвідчену приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В.,відповідно до якої останній може від імені позивача продати на власний розсуд та укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться на території Підгірцівської сільської ради, Обухівського району, Київської області, кадастровий номер 3223186800:03:038:0091. 
11.11.2015 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. було завірено заяву ОСОБА_2 , якою він надав згоду своїй дружині  ОСОБА_3  на купівлю земельної ділянки, розташованої за адресою: Київськаобласть, Обухівськийрайон,  в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради, загальною площею 0,2467 га, цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки 3223186800:03:038:0091 за ціну та на умовах на її власний розсуд.
11.11.2015 року був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого  ОСОБА_1  , від імені якого діяв на підставі довіреності  ОСОБА_2 , продав, а  ОСОБА_3  купила земельну ділянку, розташовану за адресою: Київськаобласть, Обухівськийрайон, в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради, загальною площею 0,2467 га і заплатила за неї грошову суду у порядку та на умовах, передбачених цим договором. Договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В.. Зареєстровано в реєстрі за № 5808.
Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 47420399 від 11.11.2015 року,  ОСОБА_3  на праві власності належала земельна ділянка з кадастровим номером 3223186800:03:038:0091, що знаходиться в межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, на підставі договору купівлі-продажу від 11.11.2015 року.
Відповідно до інформаційної довідки   ОСОБА_5  на праві власності належала земельна ділянка площею 0,2467 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3223186800:03:038:0091, що знаходиться в межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, на підставі договору дарування від 28.04.2017 року.
15.08.2017 року був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого  ОСОБА_5  продав земельну ділянку площею 0,2467 га, кадастровий номер 3223186800:03:038:0091, що знаходиться в межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_6 , а остання прийняла зазначену земельну ділянку і зобов`язалася сплатити за неї грошову суму, визначену цим договором.
13.09.2017 року був укладений договір дарування земельної ділянки, відповідно до якого  ОСОБА_6 подарувала   ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,2467 га, кадастровий номер 3223186800:03:038:0091, що знаходиться в межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що  позивач 12.08.2015 року добровільно надав нотаріально посвідчену довіреність ОСОБА_2 , яка надавала дозвіл останньому укладати договори купівлі-продажу відносно спірної земельної ділянки. Пославшись на ст. 232 ЦК України, згідно з якою правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним, суд зазначив, що при розгляді справи про визнання правочину недійсним саме з підстав наявності зловмисної домовленості позивачу слід доводити, а суду необхідно встановити саме ці обставини. При цьому, на думку суду першої інстанції, наведені обставини є обов`язковими умовами, встановлення яких необхідно для вирішення питання про визнання договору недійсним з підстав, передбачених ст. 238 ЦК України, проте належних та допустимих доказів на підтвердження того, що представник укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу, діяв всупереч інтересів позивача та умисно вступив в зговір з іншою стороною з метою отримання власної або обопільної вигоди, позивач суду не надав.  Доводи позивача щодо того, що він не отримував грошових коштів від продажу спірної земельної ділянки не можуть бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки продавцем за даними договорами виступав ОСОБА_2 , який діяв від його імені на підставі довіреності та отримав кошти на виконання договорів купівлі-продажу, а повернення коштів отриманих представником від продажу майна є іншим способом захисту. 
 
       Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та його представника, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, перевіривши законність  і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та встановивши її обставини, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, оскільки він містить протиріччя, не відповідає обставинам справи та вимогам закону, що регулює  правовідносини, які виникли між сторонами. 
 
          Звернувшись з даним позовом до суду, ОСОБА_1 зазначав, що  ОСОБА_2 як його представник уклав оспорюваний договір усупереч ч. 3 статті 238 ЦК України. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є подружжям, унаслідок чого ОСОБА_2 фактично уклав правочин і в своїх інтересах - отримавши право власності на Ѕ земельної ділянки, яка в подальшому була подарована іншій особі. 
 
Відповідно до частини першої та абзацу 1 і 2 частини третьої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.
 
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).
 
За частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
 
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
При цьому, якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним. Правило, передбачене частиною третьою статті 238 ЦК України, покликане гарантувати інтереси особи, яку представляють, від можливих зловживань з боку представника.
 
До такого висновку прийшов Верховний Суд при розгляді справи №4021/2995/16 від 16.05.2019 року.
 
Установлено, що ОСОБА_2 , діючи від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. 12.08.2015 року, 11.11.2015 року здійснив продаж належної позивачу спірної земельної ділянки  своїй дружині ОСОБА_3 , з якою на час вчинення правочину перебував у шлюбі, унаслідок чого відповідно до ст. 60 СК України  набув разом із дружиною право спільної сумісної власності на вказану земельну ділянку.
 
Отже, здійснюючи продаж, належної на праві власності ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, ОСОБА_2 мав на меті набуття у власність останньої в інтересах своєї  сім`ї, оскільки покупцем була його дружина, з якою він перебував у шлюбі та якій надавав нотаріально завірену згоду на придбання саме спірної земельної ділянки (а.с.44), а тому переслідував особисту мету, діяв не в інтересах довірителя, зважаючи і на те, що п. 15 оспорюваного правочину ОСОБА_2 стверджував про те, що ОСОБА_1 на момент набуття спірної ділянки у власність (02.11.2015 року) у зареєстрованому шлюбі не перебував, хоча як убачається із матеріалів справи з 23.01.2010 року позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 ( а.с. 9). 
 
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Зважаючи на наведені правила, установивши, що ОСОБА_2 вчинив правочин від імені позивача своїй дружині,тобто фактично у власних інтересах, суд першої інстанції зробив необґрунтований висновок про відсутність підстав для визнання  оспорюваного правочину недійсним  з підстав, передбачених ст. 238 ЦК України.
 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.04.2018 року в справі №904/9655/16 зазначила, що норма частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України. Аналогічні висновки щодо можливості витребування нерухомого майна, що вибуло поза волею власника, викладені Верховним Судом України (постанови від 30.09.2014 по справі №43/440-6/231, від 11.06.2014 по справі №6-52цс14 та від 08.06.2016 по справі   №6-3089ц15).
 
     Відповідно до п. 3 ч. ч. 1,3  ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно  вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
 
         Як вже зазначалось вище, то спірна земельна ділянка на підставі договору дарування від 28.04.2017 року  від ОСОБА_3 перейшла у власність ОСОБА_5 , який 15.08.2017 року відчужив її на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_6 , а остання 13.09.2017 року договором дарування відчужила її  ОСОБА_4 ..
 
Добросовісне придбання, згідно зі ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із чужого незаконного володіння (віндикація).
 
Зазначаючи про те, що вибуття спірної земельної ділянки з його володіння відбулось поза волею останнього, позивач на підставі ст. 388 ЦК України просив суд витребувати вказану земельну ділянку у ОСОБА_4 ..
 
Волевиявлення власника щодо відчуження належного йому майна повинно відповідати чинному законодавству.
 
            Отже, оскільки  правочин  щодо відчуження спірної земельної ділянки, належної ОСОБА_1 , ОСОБА_3 суперечить ст. 238 ЦК України, унаслідок чого є недійсним,  підстави вважати , що волевиявлення власника земельної ділянки було належним, відсутні. 
 
            З огляду на викладене спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у ОСОБА_4 з її наступним поверненням у власність ОСОБА_1 ..
 
            Проте, вирішуючи дану справу суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, унаслідок чого ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення  позову ОСОБА_1 , розподіливши судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частинах. 
             Оскільки відповідач ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, то судові витрати в даній справі на нього судом не покладаються.
              
       Як убачається із матеріалів справи, то при поданні позову ОСОБА_1 судовий збір, який підлягав сплаті у розмірі 2 157,55 грн.( одна вимога немайнового характеру - 704,80 грн.( 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року)+одна вимога майнового характеру 1452,75 грн. (1% ціни позову (145 275,00 грн.)) не сплачувався, унаслідок чого вказана сума підлягає стягненню з відповідачів у доход держави.
 
       При поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, позивачем було сплачено 3 236,32 грн. судового збору та 130 грн. 42 коп. комісії, які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.
       
       Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України,  суд апеляційної інстанції, -
                                                           п о с т а н о в и в :
  
  Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
 
  Рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 серпня 2019 року скасувати та постановити нове судове рішення.
 
  Позов  ОСОБА_1  задовольнити.
 
  Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2467 га, кадастровий номер 3223186800:03:038:0091, що знаходиться в межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, укладений  11 листопада 2015 року між ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , та ОСОБА_10 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В., зареєстрований в реєстрі за № 5808.
 
  Витребувати від ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,2467 га, кадастровий номер 3223186800:03:038:0091, що знаходиться в межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області на користь ОСОБА_1 .
 
  Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 683 грн. 37 коп..
 
  Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 683 грн. 37  коп..
 
 Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1078 грн. 78 коп..
 
  Стягнути з ОСОБА_3  на користь держави судовий збір у розмірі  1078 грн. 78 коп..
 
  Стягувач:  ОСОБА_1 - місце проживання: АДРЕСА_1 ,  реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .
 
  Боржник: ОСОБА_2 - місце проживання: АДРЕСА_2 ,  реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .
 
   Боржник: ОСОБА_11 - місце проживання: АДРЕСА_3 ,  реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .
 
   Боржник: ОСОБА_4 - місце проживання: АДРЕСА_4 ,  реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 .
   
  Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

                  Головуючий:                                                            А. О. Чобіток            
 
                  Судді:                                                                        О. В. Немировська
 
                                                                                                     М. І. Оніщук