ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року 
м. Київ
Справа №  910/3888/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Ткаченко Н.Г. - головуючого, Банаська О.О., Губенко Н.М.

за участю секретаря судового засідання Громак В.О.

за участю представників: АТ "Укрзалізниця" – адвоката Поліщук Ю.В., ДО "Білоруська залізниця" – Легостаєва П.Д., адвокатів  Січевлюка В.А.,                  Заверухи І.Л., ТОВ "ВТБ Лізинг" – Таболіна Д.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укрзалізниця"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2019
у справі № 910/3888/17
за позовом Державного об`єднання "Білоруська залізниця"
до Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця"
за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Cпільне товариство з обмеженою відповідальністю "ВТБ-Лізинг"
про стягнення 319 836 швейцарських франків,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року Державне об`єднання "Білоруська залізниця" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ "Українська залізниця" про стягнення 319 836 швейцарських франків вартості втрачених вагонів. 

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.06.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.08.2017 у справі №910/3888/17, позов задоволено повністю.

Постановою Верховного Cуду від 06.03.2018 у справі №910/3888/17 рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.08.2017 скасовано повністю. Справу №910/3888/17 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. 

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 у справі №910/3888/17 залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Спільне ТОВ "ВТБ-Лізинг".

За результатами нового розгляду, рішенням Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 у справі №910/3888/17 (суддя Привалов А.І.) у позові відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанцій мотивоване    нормами ст. ст. 611, 623, 617, 803 ЦК України та відсутністю вини відповідача.
При цьому, місцевий суд виходив з того, що факт знищення 12.09.2014 на станції Основа внаслідок диверсії    вагонів (цистерн) №№ 74970716, 74970641, 74970476, 74960410 є форс-мажорною обставиною (згідно сертифікату Харківської торгово-промислової палати України від 17.04.2015 № 4027), що є підставою для застосування ст. 617 ЦК України.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2019 у справі №   910/3888/17 (колегія суддів: Жук Г.А.– головуючий, Мальченко А.О., Дикунська С.Я.) рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 у справі №   910/3888/17 скасовано. Прийнято нове рішення, яким позов задоволено повністю. Стягнуто з ПАТ "Укрзалізниця" на користь ДО "Білоруська залізниця" вартість втрачених вагонів в сумі 319   836 швейцарських франків та 123   282,49 грн. судового збору, понесеного у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції. Стягнуто з ПАТ "Укрзалізниця" на користь Державного об`єднання "Білоруська залізниця" 184   923,73 грн. судового збору, понесеного у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За висновком суду апеляційної інстанції, оскільки положеннями Правил експлуатації, пономерного обліку і розрахунків за користуванням вантажними вагонами власності інших держав, затверджених 24.05.1996 згідно з дорученням Ради залізничного транспорту, держав-учасниць Співдружності, Латвійської, Литовської і Естонської Республік, не передбачено звільнення залізниці адміністрації-користувача від відшкодування залізниці адміністрації-власниці вартості втрачених вагонів у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин,    місцевим господарським судом безпідставно було відмовлено у задоволенні позову із застосуванням приписів чинного цивільного законодавства України, оскільки міжнародний договір визначає інший порядок відшкодування. 
При цьому, апеляційний суд виходив з того, що обов`язок щодо відшкодування відповідачем вартості втрачених вагонів випливає саме з положень п. 4.15 Правил експлуатації, пономерного обліку і розрахунків за користуванням вантажними вагонами власності інших держав, якими будь-яких виключень щодо звільнення від обов`язку сплатити вартість втраченого рухомого складу не передбачено. Зазначена багатостороння міжнародна угода не містить посилання на будь-які форс-мажорні обставини в тому числі вибух (підрив) для звільнення від нарахування плати за користування вагонами, крім, явищ стихійного лиха (землетруси, повені, лісові пожежі, урагани). 
Разом з тим, дослідивши представлений позивачем розрахунок суми вартості втрачених вагонів, суд апеляційної дійшов висновку, що він відповідає матеріалам справи та зроблений на підставі п. 4.15 Правил експлуатації з вірним визначенням строку експлуатації кожного вагону. 
Крім того, враховуючи, що у даному випадку має місце пред`явлення вимоги про відшкодування вартості повністю втраченого майна, апеляційний суд дійшов висновку, що строк позовної давності та початок його перебігу визначається за загальними правилами, визначеними ст. 257 та ч. 1 ст. 261 ЦК України. При цьому, суд апеляційної інстанції встановив, що вчинення відповідачем дій з визнання боргу у відповідних листах свідчить про переривання строку позовної давності, тому унормований законом трьохрічний строк позовної давності ДО “Білоруська залізниця” не пропущено, а, відтак, підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності відсутні.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, ПАТ "Укрзалізниця" звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2019 у справі №   910/3888/17 та залишити в силі рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 у справі №   910/3888/17.

Підставами для скасування оскаржуваної постанови заявник касаційної скарги зазначає порушення та неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і процесуального права. 
В обґрунтування вимог касаційної скарги, АТ "Укрзалізниця" наголошує, що оскільки пошкодження вагонів відбулося на території України, відповідно до п. ж) ч. 1 ст. 1 ст. 11 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, ратифікованою постановою Верховної Ради України №2889-ХІІ від 19.12.1992, відшкодування збитків має здійснюватись за законодавством України.
При цьому, відповідач посилається на ст. 617 ЦК України, яка визначає випадки звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язання, та наявність форс-мажорних обставин, засвідчених сертифікатом Харківської ТПП України від 17.04.2015 № 4027.
Водночас, на думку відповідача, суд апеляційної інстанції помилково зазначив, що порядок компенсації пошкоджених вагонів регулюється лише Правилами    експлуатації, пономерного обліку і розрахунків за користування вантажними вагонами власності інших держав, які передбачають обов`язок залізничної адміністрації-користувача компенсувати втрачений вагон в натуральній формі або у його вартісному вираженні, надаючи залізничній адміністрації-власнику право вибору форми компенсації.
АТ "Укрзалізниця" у касаційній скарзі вказує також на необґрунтоване незастосування апеляційним господарським судом до позовних вимог Державного об`єднання "Білоруська залізниця" позовної давності відповідно до ст. 786 ЦК України.
При цьому, відповідач у касаційній скарзі наголошує на тому, що повністю не погоджується з розрахунком компенсації втрачених вагонів, який застосовано судом апеляційної інстанції, та зазначає, що довідка ИВЦ ЖА не є належним доказом у даній справі.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями Касаційного господарського суду від 13.06.2019 для розгляду касаційної скарги АТ "Укрзалізниця" у справі № 910/3888/17 визначено колегію суддів у складі: Ткаченко Н.Г. – головуючого (доповідача), Банаська О.О., Огородніка К.М.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду    від 21.06.2019 у справі № 910/3888/17 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "Укрзалізниця" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2019 у справі № 910/3888/17; розгляд справи за касаційною скаргою призначено на 07.08.2019.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду    від 07.08.2019 задоволено клопотання Державного об`єднання "Білоруська залізниця" про передачу справи   № 910/3888/17 на розгляд Великої Палати Верховного Суду; справу № 910/3888/17 за касаційною скаргою АТ "Укрзалізниця" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2019 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.    
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 справу № 910/3888/17 повернуто відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №910/3888/17 визначено колегію суддів у складі: Ткаченко Н.Г. – головуючий (доповідач),  судді: Банасько О.О., Огороднік К.М., що підтверджується витягом з протоколу передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 30.09.2019.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду    від 10.10.2019 призначено розгляд касаційної скарги АТ "Укрзалізниця" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2019 у справі № 910/3888/17 в судовому засіданні  на 20.11.2019  о 10 год. 30 хв.
У зв`язку з відпусткою судді Огородніка К.М., автоматизованою системою документообігу суду для розгляду касаційної скарги АТ "Укрзалізниця" у справі № 910/3888/17 визначено колегію суддів у складі: Ткаченко Н.Г. – головуючого (доповідача), Банаська О.О., Губенко Н.М., що підтверджується витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями Касаційного господарського суду від 19.11.2019.
Від ДО "Білоруська залізниця" та СТОВ "ВТБ-Лізинг" до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду    надійшли відзиви на касаційну скаргу, в яких просять постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2019 у справі №   910/3888/17 залишити без змін, а касаційну скаргу – без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова є законною та обґрунтованою.
У судовому засіданні Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 20.11.2019 було оголошено перерву до 04.12.2019, 13 год. 50   хв.
Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н.Г., пояснення представників сторін та третьої особи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги та доводи відзивів на касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 08.09.2014 за передавальною поїздною відомістю № 01139 ДО "Білоруська залізниця" передало ПАТ "Українська залізниця" (станція передачі - Калінковичі, станція приймання - Коростень) вагони, серед яких вантажні вагони (цистерни)               № 74970716, № 74970641, № 74970476, № 74960410; товаросупровідним документом, за яким вагони прибули на станцію Коростень, є накладна №09827157, відповідно до якої вагони були завантажені авіаційним пальним для турбінних двигунів, і станцією призначення яких була визначена Вінниця.
Місцевим та апеляційним судами з`ясовано, що з 08.09.2014 вагони експлуатувались ПАТ "Українська залізниця", якою змінено напрямок руху завантажених вагонів (про що свідчить    накладна № 34632497), зокрема, зі станції Коростень вагони №№ 74970716, 74970641, 74970476, 74960410 були відправлені на ст. Чугуїв (отримувач - в/ч А4104).
Матеріалами справи доведено, що 12.09.2014 на станції Основа Південної залізниці - філії ПАТ "Українська залізниця", внаслідок диверсії (вчинення невстановленими особами вибуху цистерни № 74970716, займання цистерн №№ 74970641, 74970476, 74960410) цистерни були пошкоджені до стану виключення їх з інвентарного парку, про що було складено Акти технічного стану вказаних вагонів, пошкоджених при пожежі 12.09.2014 в Південному парку відправника станції Основа, та Акти про пошкодження вагонів за формою ВУ-25М.
Судами досліджено, що 01.10.2014 відповідач телеграмою повідомив позивача про пошкодження цистерн, звернувшись з проханням погодити форму компенсації за втрачені вагони та звільнити від плати за користування вагонами.
При цьому, як встановлено попередніми судовими інстанціями та вбачається з матеріалів  справи, листування сторін, які тривали до травня 2015 року, свідчать про недосягнення між сторонами згоди щодо розміру компенсації:      позивач наполягав на сумі 319 836 швейцарських франків (яка була визначена виходячи з залишкової вартості вагонів станом на 09.10.2014 за даними Інформаційно-обчислювального центру залізничних адміністрацій), а відповідач погоджувався акцептувати 305 778,00 швейцарських франків.
В подальшому, ДП "Білоруська залізниця" звернулось до АТ "Українська залізниця" з претензією № 25-02-09/9970 від 29.07.2016 про відшкодування вартості втрачених вагонів в сумі 319836 швейцарських франків, водночас, АТ «Українська залізниця» листом № Мз-3/4-3/5192-16 від 06.09.2016 відмовило у відшкодуванні усієї вартості втрачених вагонів, визначеної ДО «Білоруська залізниця», з посиланням на те, що втрата відбулась за наявності форс-мажорних обставин.       
За результатами нового розгляду, на виконання вказівок Верховного Суду місцевим та апеляційним господарськими судами встановлено, що на час настання події з пошкодження спірних вагонів ДО "Білоруська залізниця" володіло та користувалось вагонами-цистернами №№ 74970641, 74970476, 74960410 на підставі договорів лізингу від 17.06.2010 №ДЛ/002/02/2010/НФЭЮ-2305 та 14.02.2011 №ДЛ/002/02/2011/НФЭЮ-109 (далі – договори лізингу), укладених з СТОВ "ВТБ-Лізинг" (лізингодавець), тобто мало право використовувати вагони, зокрема, на території України.
На виконання вказівок суду касаційної інстанції при новому розгляді справи судами також встановлено, що у зв`язку з відмовою у виплаті страхового відшкодування СТОВ "ВТБ-Лізинг" звернулось до Економічного суду міста Мінська з позовом до ЗАТ "Інгострах" про стягнення 8 201 289,03 руб. страхового відшкодування, однак, рішенням Економічного суду міста Мінська від 28.09.2015 у справі № 288-17/2015, залишеним без змін постановою апеляційної інстанції Економічного суду міста Мінська від 22.10.2015, було відмовлено в задоволенні позову.
Судами з`ясовано, підтверджено третьою особою та не заперечується сторонами, на час звернення ДО «Білоруська залізниця» з даним позовом останнє, у зв`язку з повною оплатою вартості лізингових платежів за договорами лізингу, набуло право власності на спірні вагони.
Предметом спору у даній справі є вимоги ДО "Білоруська залізниця" про  стягнення з ПАТ "Українська залізниця" 319 836 швейцарських франків вартості втрачених вагонів. 

Позовні вимоги мотивовані тим, що ПАТ "Українська залізниця" як користувач не забезпечило збереження вагонів №№ 74970716, 74970641, 74970476, 74960410, які належать ДО "Білоруська залізниця", а тому відповідно до Правил експлуатації, пономерного обліку і розрахунків за користуванням вантажними вагонами власності інших держав, затверджених Радою уповноважених представників залізничних адміністрацій 24.05.1996 , ПАТ "Українська залізниця" зобов`язане відшкодувати їхню вартість, що, за даними Інформаційно-обчислювального центру залізничних адміністрацій, становить 319 836 швейцарських франків.
14 лютого 1992 року главами Урядів Співдружності Незалежних Держав було підписано "Угоду про координаційні органи залізничного транспорту Співдружності Незалежних Держав", якою, для координації роботи залізничного транспорту на міждержавному рівні і вироблення узгоджених принципів діяльності, засновано Раду залізничного транспорту, що складається з глав адміністрацій і органів управління залізничним транспортом. Вказана міжнародна угода, зокрема, була підписана Україною та Республікою Білорусь.
Для координації експлуатаційної діяльності залізниць було розроблено та затверджено Правила експлуатації, пономерного обліку і розрахунків за користуванням вантажними вагонами власності інших держав, затверджених 24.05.1996 згідно з дорученням Ради залізничного транспорту, держав - учасниць Співдружності, Латвійської, Литовської і Естонської Республік (далі – Правила експлуатації), а також Правила комплексних розрахунків між залізничними адміністраціями держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Естонської Республіки, затверджених 10.12.1994 Радою залізничного транспорту держав - учасниць Співдружності незалежних держав (далі – Правила розрахунків).
Як встановлено під час судового розгляду, ДО "Білоруська залізниця" на підставі поїзної відомості № 01139 передано ПАТ "Українська залізниця" вагони №№ 74970716, 74970641, 74970476, 74960410, а тому експлуатація та використання їх відповідачем підпадає під правове регулювання вищенаведених Правил.
Так, у відповідності до Правил експлуатації предметом їхнього регулювання є відносини, які виникають з користування парком вантажних вагонів залізничними адміністраціями держав-учасниць Угоди про спільне використання вантажних вагонів в міждержавному сполученні. Дане користування здійснюється на підставі погодженої технології організації перевізного процесу, який передбачає вільний обіг справних вантажних вагонів по залізницям держав-учасниць Угоди про спільне використання вантажних вагонів в міждержавному сполученні.
Таким чином, названі Правила експлуатації надають право, зокрема, залізницям України використовувати вагони, що належать власникам, розташованим за межами України, для перевезення вантажів у внутрішньодержавному сполученні.
За змістом п. 2.17 Правил експлуатації залізнична адміністрація-користувача, на території якої вагон був втрачений або пошкоджений до ступеня виключення з інвентарю, сповіщає про це залізничну адміністрацію-власницю вагона телеграмою з зазначенням в ній типу, номера вагона, кількості осей, споруди і причини втрати вагона.
Компенсація за втрачений вагон може бути проведена як в натуральному, так і у вартісному вираженні. При виборі форми компенсації думка залізничної адміністрації-власниці є пріоритетною.
За втрачений або виключений з інвентарю вагон залізнична адміністрація - користувача відшкодовує залізничній адміністрації - власниці компенсацію в натуральному або вартісному вираженні за домовленістю сторін.
У відповідності до п. 4.15 Правил експлуатації залізнична адміністрація-користувача відшкодовує залізничній адміністрації-власниці вартість втраченого при користуванні вагона, розраховану виходячи з цін на вантажні вагони з Правил користування вагонами в міжнародному сполученні (ППВ), що діють на момент пред`явлення рахунку (додаток 16-б до ППВ, розділ 1). При цьому з розрахованої суми віднімається за кожен рік служби 4% вартості за його знецінення, але не більше 80%, рік будівництва та рік ушкодження вважаються за один рік.
Виходячи з аналізу наведених норм, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що залізниця адміністрації-користувача зобов`язана не лише забезпечити схоронність ввіреного їй рухомого складу, а у разі втрати чи пошкодження вагонів відшкодувати відповідні втрати або в грошовому виразі, або в натуральному вигляді за вибором залізниці адміністрації-власника. При цьому будь-які виключення, як наприклад настання форс-мажорних обставин, не звільняють залізницю адміністрацію-користувача від обов`язку повернути переданий вагон або виплатити компенсацію за його втрату.
При цьому судом апеляційної інстанції вірно зазначено, що Правилами експлуатації унормовано лише можливість звільнення від плати за користування рухомим складом з причин настання явищ стихійного характеру (землетруси, повені, лісові пожежі і урагани). За вказаних виключних обставин можливим є лише звільнення від плати за користування вагонами, що не є тотожним відшкодуванню вартості рухомого складу (вагонів) у разі їх пошкодження або втрати.
Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, відповідач, заперечуючи проти задоволення позову про стягнення вартості втрачених вагонів, посилається на те, що він звільняється від настання такого виду цивільно-правової відповідальності у зв`язку із настанням події, яка згідно сертифікату № 4027 від 17.04.2015 Харківської торгово-промислової палати України визнана форс-мажорною обставиною.
Згідно п. 6.2 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішення президії ТПП України 15.07.2014 № 40(3), форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи   по кожному окремому договору,   контракту, угоді тощо, а також по податкових та інших зобов`язаннях/обов`язках, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.
Апеляційним судом досліджено та правильно встановлено, що з наявного в матеріалах справи сертифікату № 4027 від 17.04.2015 вбачається, що ним засвідчено факт настання форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання Державним підприємством "Південна залізниця" зобов`язань за договором (накладною) № 34632497 від 09.09.2014 з поставки на адресу військової частини А 4104 вантажу – палива авіаційного для реактивних двигунів.
Встановивши зазначені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що факт неможливості виконання АТ "Українська залізниця" саме зобов`язань з повернення вагонів, переданих ДО "Білоруська залізниця" згідно передавальної поїздної відомості № 01139 у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин не підтверджено.
Відповідно до ст. ст. 614, 617 ЦК України, які кореспондуються із нормами ст. 218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. 
У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Згідно зі ст. 9 Конституції України та ст. 10 ЦК України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
За змістом ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Як вже зазначалось вище, обов`язок щодо відшкодування відповідачем вартості втрачених вагонів випливає саме з положень п. 4.15 Правил експлуатації, якою будь-яких виключень щодо звільнення від обов`язку сплатити вартість втраченого рухомого складу не передбачено. Можливість звільнення від сплати компенсаційних витрат не передбачено і іншими положеннями зазначеного Порядку.
За встановлених обставин колегія суддів погоджується з апеляційним судом, що вказані у сертифікаті № 4027 від 17.04.2015 Харківської торгово-промислової палати України обставини не можуть бути визнані форс-мажорною обставиною у розумінні ст. 617 ЦК України у даній справі щодо виконання відповідачем обов`язку повернення позивачу отриманих в користування вагонів, та відповідно, не є підставою для звільнення АТ "Українська залізниця" від виконання свого зобов`язання перед ДО "Білоруська залізниця".
При цьому, як вірно зазначив суд апеляційної інстанції, місцевим господарським судом наведеного вище не враховано, а відтак, безпідставно відмовлено у задоволенні позову із застосуванням ст. 617 ЦК України, в той час коли міжнародний договір визначає інший порядок відшкодування. 
Питання вирішення справ, що випливають з договірних та інших цивільно-правових відносин між господарюючими суб`єктами, що діють на території держав       -       учасниць Співдружності Незалежних Держав регулюється Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності (ратифікована Україною та набула чинності 19.12.1992), що підписана урядами держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав.
Так, за умовами п. б ч. 1 ст. 11 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до спірних правовідносин у даній справі підлягає застосуванню законодавство України.
Водночас, як було заначено вище, якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України (ч. 2  ст. 10 ЦК України).
За змістом п. 2.3 Правил експлуатації документом, який засвідчує передачу вагонів з однієї залізничної адміністрації другій, є передавальна поїздна відомість. 
Вказаний документ засвідчує виникнення між залізничними адміністраціями відносин користування вантажними вагонами, в яких вони за Правилами експлуатації набувають статусу залізничної адміністрації-власника та залізничної адміністрації-користувача.
Користування вагонами носить платний характер, порядок здійснення якого врегульовано розділом 4 Правил експлуатації. 
Відповідно до абз. 2 п. 4.2 Правил експлуатації, плата за користування вагонами нараховується за час його перебування на залізничній адміністрації-користувача з моменту прийому до моменту його передачі на іншу залізничну адміністрацію або залізницю "третьої" країни.
Водночас, згідно з п. 2.9 Правил експлуатації, залізнична адміністрація - користувача несе відповідальність за забезпечення збереження вагонів залізничних адміністрацій - власниць.
Відносини щодо користування майном за плату є наймом (орендою), які врегульовані параграфом 1 глави 58 ЦК України.
Так, зміст зобов`язання становлять права та обов`язки його сторін, одним з яких для відносин найму є обов`язок наймача у разі припинення договору найму негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням зносу, або у стані, який було обумовлену у договорі (ст. 785 ЦК України).
Аналогічні положення містять Правила експлуатації, які покладають на залізничну адміністрацію-користувача обов`язок повертати залізничній адміністрації-власнику вагони повністю укомплектовані без заміни вузлів і деталей (п. 2.12). 
Дані Правила експлуатації містять визначення втраченого вагона, до яких віднесено такі, що підлягають виключенню з інвентарю через значні пошкодження, внаслідок яких вагон не підлягає відновленню (п. 2.16.1), та передбачають обов`язок залізничної адміністрації-користувача компенсувати втрачений вагон в натуральній формі або у його вартісному вираженні, надаючи право залізничній адміністрації-власнику вибору форми компенсації.
Відповідно до п. 4.15 Правил експлуатації залізнична адміністрація-користувача відшкодовує залізничній адміністрації-власниці вартість втраченого при користуванні вагона, розраховану виходячи з цін на вантажні вагони з Правил користування вантажними вагонами в міжнародному сполученні (ППВ), що діють на момент пред`явлення рахунку (додаток 16-б до ППВ, розділ 1). При цьому з розрахованої суми віднімається за кожен рік служби 4% вартості за його знецінення, але не більше 80%; рік будівництва та рік пошкодження вважаються за один рік.
Апеляційним судом було з`ясовано, що у відповідності до Технічного паспорту вагону № 74970716 вказаний вагон побудовано 20.07.2011, знищення вагону відбулось 12.09.2014, тобто строк експлуатації становить: з 20.07.2011 по 20.07.2012 – 1 рік; з 20.07.2012 по 20.07.2013 – 2 рік; з 20.07.2013 по 20.07.2014 – 3 рік. Оскільки перший і останній рік експлуатації, згідно положень п. 4.15 Правил експлуатації, рахується як один рік, то застосовується 8% знецінення його вартості. Аналогічно визначено процент знецінення і інших вагонів.
Отже, надавши оцінку наявним у справі доказам, доводам позивача та запереченням відповідача, дослідивши наданий позивачем розрахунок суми вартості втрачених вагонів у розмірі 319 836 швейцарських франків, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що він відповідає матеріалам справи та зроблений на підставі п.4.15 Правил експлуатації з вірним визначенням строку експлуатації кожного вагону.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, відповідач при новому розгляді справи просив суд застосувати позовну давність до заявлених позивачем вимог.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України). 

Частиною 1 ст. 261 цього ж Кодексу передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Статтею 786 ЦК України унормовано, що до вимог про відшкодування збитків у зв`язку з пошкодженням речі, яка була передана у користування наймачеві, а також до вимог про відшкодування витрат на поліпшення речі застосовується позовна давність в один рік. Перебіг позовної давності щодо вимог наймодавця починається з моменту повернення речі наймачем, а щодо вимог наймача - з моменту припинення договору найму.
У Рішенні Конституційного Суду України від 03 липня 2012 року № 14-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства „Науково-виробнича фірма „VD MAIS" щодо офіційного тлумачення положень статті 786 Цивільного кодексу України зазначено, що під час вирішення спорів стосовно належного виконання зобов`язань, що випливають із договору найму (оренди), застосовуються положення, встановлені в главі 19 Кодексу, щодо позовної давності та порядку її обчислення.
Згідно зі статтею 786 Кодексу, яка була предметом тлумачення, до вимог про відшкодування збитків у зв`язку з пошкодженням речі, яка була передана у користування наймачеві, а також до вимог про відшкодування витрат на поліпшення речі застосовується позовна давність в один рік; перебіг позовної давності щодо вимог наймодавця починається з моменту повернення речі наймачем, а щодо вимог наймача - з моменту припинення договору найму (частини перша, друга).
Зі змісту статті 786 Кодексу вбачається, що її положення встановлюють спеціальну позовну давність - один рік - та початок її перебігу щодо вимог наймача і наймодавця, зазначених в частині першій цієї статті, на стадіях припинення та розірвання договору найму (оренди).
За висновком Конституційного Суду України, положення статті 786 Кодексу мають єдиний зміст, завершену структуру і встановлюють спеціальну позовну давність - один рік - та початок її перебігу щодо вимог наймодавця про відшкодування збитків у зв`язку з пошкодженням речі, яка була передана у користування наймачеві, а також до вимог наймача про відшкодування витрат на поліпшення речі. Положення частини другої цієї статті не поширюється на інші вимоги, що випливають із договору найму (оренди).
Враховуючи викладене, встановивши, що у даному випадку має місце пред`явлення вимоги про відшкодування вартості повністю втраченого майна, апеляційний суд дійшов вірного висновку, що строк позовної давності та початок його перебігу визначається за загальними правилами, визначеними ст. 257 та ч. 1 ст. 261 ЦК України. 
Так, як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, 01.10.2014 відповідача було повідомлено про пошкодження спірних вагонів; 23.10.2014 позивач телеграмою повідомив відповідача про розмір компенсації за вагони № №      74970716, 74970641, 74970476, 74960410; 29.10.2014 позивачем були направлені рахунки для оплати пошкоджених вагонів; листом № РЦИ-7/7128-В від 30.10.2014 відповідач не погодив компенсацію у розмірі 319 836 швейцарських франків, запропонувавши свій розмір в сумі 305 778,00 швейцарських франків. 
При цьому, апеляційним судом досліджено та встановлено, що подальші листування сторін, які тривали до травня 2015 року, свідчать про недосягнення між сторонами згоди щодо розміру компенсації. Розбіжності розрахунків сторін стосувалися лише у різному обчисленні проценту знецінення його вартості.
Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Встановивши, що позивач згідно відтиску календарного штемпелю на конверті звернувся з позовом у даній справі 02.03.2017, а вчинення відповідачем дій з визнання боргу у відповідних листах свідчить про переривання строку позовної давності, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що унормований законом трирічний строк позовної давності ДО "Білоруська залізниця" не пропущено, а відтак підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності відсутні.
Таким чином, виходячи з аналізу наведених вище норм, враховуючи встановлені судами обставини, з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, колегія суддів касаційного суду вважає, що суд апеляційної інстанції правильно скасував рішення місцевого господарського суду та дійшов законного і обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача вартості втрачених вагонів у сумі 319 836 швейцарських франків. 

Господарський суд, відповідно до ст. 86 ГПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Наведена норма зобов`язує суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору.

Матеріали справи свідчать про те, що дотримуючись приписів ст. 86 ГПК України, та використовуючи межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції (ст. 269 ГПК України), апеляційний господарський суд відповідно до ст. 316 ГПК України виконав вказівки, що містилися у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.03.2018 у даній справі, всебічно, повно і об`єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи, встановив наявність правових підстав для задоволення вимог ДО "Білоруська залізниця" в повному обсязі.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ст. 300 ГПК України).
Аргументи АТ "Укрзалізниця"  щодо необхідності застосування до вимог ДО "Білоруська залізниця" позовної давності відповідно до ст. 786 ЦК України були предметом дослідження суду апеляційної інстанції правильно відхилені як необґрунтовані, про що мотивовано зазначено в оскаржуваній постанові.
Доводи відповідача про наявність форс-мажорних обставин, засвідчених сертифікатом Харківської ТПП України від 17.04.2015 № 4027, як підстави для звільнення від відповідальності за втрату вагонів, зводяться до помилкового тлумачення ст. 617 ЦК України та неправильної оцінки змісту сертифікату Харківської ТПП України від 17.04.2015 № 4027, тому не можуть бути прийняті до уваги касаційним судом.
Посилання АТ "Укрзалізниця" на те, що судом апеляційної інстанції було зроблено необґрунтований розрахунок  компенсації втрачених вагонів, а довідка ИВЦ ЖА не є належним доказом у даній справі, не можуть бути прийняті колегією суддів, оскільки фактично зводяться до прохання надати нову оцінку доказам у справі, які, на думку заявника касаційної скарги, неправильно були оцінені апеляційним судом під час розгляду справи, що в силу вимог ст.300 ГПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
Разом з тим, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). 

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі, на думку Верховного Суду, апеляційним судом було досліджено усі фактичні обставини справи та питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача вартості втрачених вагонів у сумі 319 836 швейцарських франків. 

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації") повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Відтак, наведені АТ "Укрзалізниця" у касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної постанови, оскільки вони спростовуються встановленими у справі обставинами та не доводять порушення або неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, а колегія суддів не встановила фундаментальних порушень судом апеляційної інстанції при розгляді спору у даній справі.

Таким чином, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що постанова Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2019 у справі № 910/3888/17 прийнята судом у відповідності до фактичних обставин, вимог матеріального та процесуального права і підстав для її зміни або скасування не вбачається. 

Оскільки суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає і підстав для скасування оскаржуваних судових рішень не вбачається, судові витрати відповідно до ст.129 ГПК України покладаються на заявника касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 314, 315, 317 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укрзалізниця" залишити без задоволення.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2019 у справі № 910/3888/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий -                                                                                           Ткаченко Н.Г.  

Судді-                                                                                                          Банасько О.О.

                                                                                                                     Губенко Н.М.