ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року 
м. Черкаси   

Справа № 694/1433/17		
Провадження № 22-ц/821/37/20		
категорія 307000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Василенко Л. І. 
суддів: Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.
секретаря: Анкудінова О. І.
учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;
відповідач: ОСОБА_3 ;
третя особа: приватний нотаріус Звенигородського районного нотаріального округу Бедрата-Скляр Наталія Миколаївна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Звенигородського районного нотаріального округу Бедрата-Скляр Наталія Миколаївна про визнання права власності в порядку спадкування за законом, у складі: головуючого судді Гончаренко Т.В., повний текст рішення виготовлено 18 жовтня 2019 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування за законом.
Свої позовні вимоги мотивували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_4 .
Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку та земельну ділянку, площею 0,3338 га, кадастровий номер 7121284800:01:002:0089, що знаходяться в АДРЕСА_1 . 
Зазначали, що вони протягом шести місяців звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини.
12 вересня 2017 року нотаріусом прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину.
15 вересня 2017 року нотаріусом прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Підставою відмови зазначена наявність позову ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та відсутність правовстановлюючих документів.
Вважають дані постанови необґрунтованими та безпідставними з огляду на ті обставини, що ОСОБА_3 не проживала однією сім`єю з їхнім батьком.
Зазначали, що оригінали документів на спірний будинок та земельну ділянку перебувають у відповідача.
Відповідач не врахувала, що у випадку задоволення заяви, це дасть їй право бути спадкоємцем четвертої черги, а вони являються спадкоємцями першої черги. 
Просили суд визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності кожної на 1/4 частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 та по 1/4 частині кожній земельної ділянки, кадастровий номер 7121284800:01:002:0089, площею 0,3338 гектарів, що знаходиться в АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що позивачами невірно обраний спосіб захисту та не доведено належними доказами, що відповідач відмовлялася передати їм оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, чим перешкоджала їм в оформленні права власності. Крім того, позивачами суду не надано доказів того, що позивачі взагалі звертались до відповідача з цього приводу.
Також суд зазначив, що позивачами не надано достатніх доказів, що іншим способом не можливо відновити правовстановлюючий документ та визнати право власності на спадкове майно, як тільки в судовому порядку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

12 листопада 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просили скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 жовтня 2019 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції постійно відкладався розгляд справи, при безпідставній неявці відповідача та її адвоката, неправомірно було зупинено провадження у справі, що призвело до порушення розумних строків розгляду справи, з 08 листопада 2017 року по 11 жовтня 2019 року, в той час як спадковим майном користується відповідач та не надає будь-якого доступу до спадщини.
Судом також не було враховано звернення до нотаріуса, скарг на нотаріальні дії, які містяться в справі та звернення до нотаріуса та відповідача у виконання вимог ЗУ «Про нотаріат».
В судовому засіданні було витребувано докази у сторони відповідача, однак суд розглянув справу без надання права на дослідження даних доказів стороною позивача, судове засідання 11 жовтня 2019 року проведено без фіксації та в час відсутності сторони позивача.
Вважають, що не врахування судового рішення по справі № 694/116/18 також є затягуванням справи.
Суд першої інстанції єдиною підставою для відмови у позові вказав наявність правовстановлюючих документів на будинковолодіння та не врахував наявність відмов нотаріуса, що доводить необґрунтованість рішення суду.
Зазначає, що відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину є підставою для задоволення позову та посилання суду першої інстанції на наявність оригіналів документів є незаконним та час на подання даних документів до нотаріуса є втраченим, враховуючи розумність строків подачі документів у правовідносинах позивачів та нотаріуса.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 16 грудня 2019 року справу призначено до розгляду на 15 січня 2020 року на 11:30 год., в подальшому розгляд справи відкладено на 29 січня 2020 року на 12:30 год.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно Свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 , виданого 28 лютого 2017 року виконавчим комітетом Озірнянської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 9).
Відповідно до Свідоцтв про народження Серії НОМЕР_2 та Серії НОМЕР_3 , батьком ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є ОСОБА_4 (т.1 а.с. 7, 8).
Згідно Свідоцтва про шлюб, 08 липня 2006 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали шлюб, після укладення шлюбу прізвище чоловіка та дружини ОСОБА_7 (т.1 а.с. 6).
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04 вересня 2017 року вбачається, що ОСОБА_4 належить 1/2 частина житлового будинку, який розміщений за адресою: АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, 3496, 07 жовтня 2006 року, Звенигородська державна нотаріальна контора (т.1 а.с.10).
Згідно з витягом із Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 01 березня 2017 року, ОСОБА_4 належить земельна ділянка, кадастровий номер 7121284800:01:002:0089, площею 0,3338 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 на підставі державного акту від 11 листопада 2009 року Серії ЯИ №546588 (т.1 а.с.15 – 17).
02 березня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали приватному нотаріусу Звенигородського районного нотаріального округу Бедратій-Скляр Н.М. заяви про прийняття спадщини після смерті їх батька ОСОБА_4 (т.1 а.с. 28-29).
05 травня 2017 року ОСОБА_3 також подала приватному нотаріусу Звенигородського районного нотаріального округу Бедратій-Скляр Н. М. заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_4 (т.1 а.с. 46).
12 вересня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись із заявою до приватного нотаріуса Звенигородського районного нотаріального округу Бедратої-Скляр Н. М. в якій повідомили, що правовстановлюючі документи на будинок імовірно знаходяться у ОСОБА_3 та просили надати їм відповідь, яка свідчила б про неможливість оформлення в нотаріальному порядку спадкових прав після ОСОБА_4 та вказати на якій правовій підставі, а також зазначити чи інші особи звертались до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (т.1 а.с. 56).
12 вересня 2017 року та 15 вересня 2017 року приватним нотаріусом Бедратою-Скляр Н. М. було прийнято постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якими відмовлено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у видачі свідоцтв про право на спадщину з підстави наявності позову ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та відсутності оригіналів правовстановлюючих документів (т.1 а.с.11 – 12, 62 – 63).
Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 13 квітня 2018 року задоволено клопотання позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі до розгляду справи та набрання законної сили судовим рішенням у справі № 694/1440/17 за заявою ОСОБА_3 , заінтересовані особи: Звенигородська державна нотаріальна контора, Озірянська сільська рада Звенигородського району Черкаської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та справи № 694/116/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: Звенигородська державна нотаріальна контора, Озірянська сільська рада Звенигородського району Черкаської області про визнання права на спадкування за законом разом зі спадкоємцями першої черги (т.1 а.с. 119-120).
Рішенням Звенигородського районного суду від 19 квітня 2018 року по справі № 694/1440/17 встановлено факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю з 16 липня 2004 року по 23 лютого 2017 року. В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права на спадкування за законом разом зі спадкоємцями першої черги відмовлено (т.1 а.с.145 – 146). 

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Предметом спору у справі, яка переглядається, є визнання права власності на спадщину, яка залишились після смерті ОСОБА_4 .
Відповідно до ст. ст. 1216 – 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього кодексу).
В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими (ст. 1258 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України).
На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.
Згідно із положеннями ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Статтею 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.
Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. 
Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 на 1/2 частку будинку та земельну ділянку, площею 0,3338 га за адресою АДРЕСА_1 відкрилася спадщина. На вказане майно наявні відповідні правовстановлюючі документи, що підтверджується витягом із Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 01 березня 2017 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04 вересня 2017 року.
Спадкоємцями першої черги за законом є позивачі. Як позивачі, так і відповідач звернулись до нотаріуса у визначений законом строк. 
Згідно із ч. 1 ст. 67 ЗУ «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.
З урахуванням положень ст. ст. 1296 – 1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Відтак нотаріусом, як особою, на яку відповідно до законодавства України, покладений обов`язок вирішувати питання про наявність в позивачів права на спадкування, дотримання строків прийняття спадщини, оформлення права на спадщину, визнано позивачів такими, що прийняли спадщину в установленому законом порядку. Однак, нотаріусом винесено постанови від 12 вересня 2017 року № 723/02-31 та №735/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав, що є позов ОСОБА_3 та відсутні оригінали правовстановлюючих документів.
Відповідно до рішення Звенигородського районного суду від 19 квітня 2018 року по справі № 694/1440/17 встановлено факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю з 16 липня 2004 року по 23 лютого 2017 року. В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права на спадкування за законом разом зі спадкоємцями першої черги відмовлено. Отже, хоча відповідач є такою, що проживала із спадкодавцем однією сім`єю, проте спадкоємцями першої черги за законом є лише доньки спадкодавця. Право позивачів на спадкування ніким не оскаржене.
Звертаючись із даним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовували тим, що відповідач ОСОБА_3 прагне заволодіти спадковим майном, а тому не віддає їм, спадкоємцям першої черги, оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, а саме: будинок та земельну ділянку. 
При цьому, жодного доказу в підтвердження того, що вони звертались до відповідача із вимогою надати правовстановлюючі документи не було надано ні суду першої, ні апеляційної інстанцій. 
Як вбачається із заяви позивачів, поданої приватному нотаріусу Звенигородського районного нотаріального округу Бедратій-Скляр Н. М. 12 вересня 2017 року, вони лише вказали, що правовстановлюючі документи на будинок імовірно знаходяться у ОСОБА_3 , однак даних про те, що вони звертались до ОСОБА_3 і вона відмовилась їх надати в заяві теж відсутні. При цьому вони просили нотаріуса надати їм відповідь, яка свідчила б про неможливість оформлення в нотаріальному порядку спадкових прав після ОСОБА_4 , що свідчить про їх небажання врегулювати даний спір в досудовому порядку.
Відповідно до ст. 46 Закону України «Про нотаріат» нотаріус має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Такі відомості та (або) документи повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.
Даних про те, що необхідні для отримання свідоцтва на прийняття спадщини документи, витребовував нотаріус у ОСОБА_3 також відсутні, хоча в матеріалах справи наявна копія спадкової справи № 26/2017 від 23 лютого 2017 року, яка була досліджена судом.
Крім того, в суді першої інстанції ОСОБА_3 підтвердила, що правовстановлюючі документи знаходяться у неї, при необхідності будуть надані нотаріусу для оформлення права власності та надала суду докази належності на праві власності ОСОБА_4 1/2 будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а саме договір купівлі-продажу житлового будинку від 07 жовтня 2006 року, зареєстрований в реєстрі за № 3496, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12167723 від 16 жовтня 2006 року, технічний паспорт на будинок по АДРЕСА_1 та Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯИ № 546586 (т.2 а.с. 17 – 25).
Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Оцінюючи ефективність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, слід враховувати, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові  від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13 та постанові Верховного Суду від 23 вересня 2019 року, справа № 335/4131/18.
Отже, колегія суддів враховуючи, що права позивачів щодо спадкування ніким не оспорені, а на майно спадкодавця є відповідні правовстановлюючі документи, погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачами обрано невірний спосіб захисту їх прав, адже якщо документи на майно зберігаються у ОСОБА_3 , яка цього не заперечувала, і вона зумисно не надає їх нотаріусу це є підставою для звернення до суду з позовною заявою про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом витребування правовстановлюючих документів на майно.
Доводи апеляційної скарги відносно того, що судом неправомірно зупинено провадження у справі не заслуговують на увагу, адже клопотання про зупинення провадження було подане, як стороною позивача, так і відповідача (т. 1 а.с. 84 – 85, 111).
Крім того, в апеляційній скарзі вказано, що судом першої інстанції постійно відкладався розгляд справи, при безпідставній неявці відповідача та її адвоката, однак з матеріалів справи вбачається, що розгляд справи також відкладався і на підставі клопотань сторони позивачів (т. 1 а.с. 93, 103).
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що судове засідання 11 жовтня 2019 року проведено без фіксації та в час відсутності сторони позивача не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи міститься розписка адвоката Євтушенка М. П. про те, що він повідомлений, що судове засідання у даній справі яке відбудеться 11 жовтня 2019 року о 11:00, також наявний протокол судового засідання від 11 жовтня 2019 року та диск із відповідним звукозаписом (т. 2 а.с. 28, 33).
Отже, позивачі, хоч і не були присутні в судовому засіданні під час проголошення вступної та резолютивної частини рішення, однак були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки поданих та досліджених судом доказів та незгоди із висновками суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного  судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.  
Повний текст постанови складено 31 січня 2020 року.

Головуючий:                                                                              Л. І. Василенко

Судді:                                                                                         В. Г. Бородійчук

                                                                                                    Л. В. Нерушак