ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010,  м. Київ,  вул. Московська, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6apladm.ki.court.gov.ua

Головуючий суддя у першій інстанції: Терлецька О.О.
                                                                                                      Суддя-доповідач: Епель О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 січня 2020 року                                                                                         Справа № 320/2685/19

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді:            Епель О.В., 
суддів:                                    Губської Л.В., Степанюка А.Г., 
за участю секретаря           Лісник Т.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року у справі 

за позовом            ОСОБА_1 

до                     Головного управління Державної фіскальної служби 
в Київській області

про                     визнання протиправною та скасування вимоги, 

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 № Ф-446250-54.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019  року в задоволенні позову було відмовлено.
Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець, що займається незалежною професійною діяльністю, та зобов`язаний сплачувати ЄСВ незалежно від отримання доходу та його рівня.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) була винесена відповідачем за період його перебування на окупованій території АРК, під час якого він не отримував доходу ані від діяльності як ФОП, ані від адвокатської діяльності. 
З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати і ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2019 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на правомірності висновків суду першої інстанції та на необґрунтованості доводів апелянта, а також зазначає, що позивач не виконав покладений на нього обов`язок зі сплати ЄСВ за перші три квартали 2018 року, у зв`язку з чим контролюючим органом винесено оскаржувану ним податкову вимогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.
Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 10.04.2007 позивач був зареєстрований як ФОП у ГУ ДФС У Херсонській області, АРК та м. Севастополі, Генічеська ДПІ (ВЕЗ Крим, Сімферопольський р-н).
26.03.2009 позивачем отримано свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю.
З 20.09.2018 позивач перебуває на обліку у Києво-Святошинській ОДПІ, як фізична особа-підприємець, що займається незалежною професійною діяльністю, вид діяльності: 69.10 «Діяльність у сфері права».
12.11.2018 відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-446250-54, якою позивача зобов`язано сплатити недоїмку з ЄСВ в розмірі 7  664,96 грн.
Позивач, вважаючи таку вимогу протиправною, звернувся до суду з цим позовом.
Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Податковим кодексом України (далі - ПК України) та Законами України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» від 12.08.2014 № 1636-VІІ (далі - Закон № 1636-VІІ).
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Згідно з п. 56.21 ст. 56 ПК України правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, регламентуються Законом № 2464-VI.
У п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи, які провадять незалежну професійну діяльність а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Згідно з частинами другою, третьою та восьмою статті 9 Закону № 2464-VI, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. 
Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини 1 статті 4 Закону №  2464-VI, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року. 
Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи. Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року.
Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.
У пп. 2 п. 1 ст. 7 Закону № 2464-VІ визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Особи, які провадять, у тому числі адвокатську діяльність, та отримують дохід від цієї діяльності, віднесені згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VІ до платників єдиного внеску.
Відповідно до пункту 3.1 статті 3 Закону №1636-VII на території вільної економічної зони «Крим» (далі - ВЕЗ «Крим») діє особливий правовий режим економічної діяльності фізичних та юридичних осіб, у тому числі особливий порядок застосування норм регуляторного, податкового та митного законодавства України, а також особливий режим внутрішньої та зовнішньої міграції фізичних осіб.
Згідно з п. 5.3 ст. 5 Закону № 1636-VII фізична особа, яка має податкову адресу (місце проживання), юридична особа (відокремлений підрозділ), яка має податкову адресу (місцезнаходження) на території ВЕЗ «Крим», прирівнюється з метою оподаткування до нерезидента.
У п. 12.1 ст. 12 Закону № 1636-VII початком тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя вважається дата набрання чинності Резолюцією № 68/262 Сесії Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 27 березня 2014 року про підтримку територіальної цілісності України. В окремих випадках, прямо визначених цим Законом, початком тимчасової окупації вважається дата набрання чинності Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15.09.2015 №  685-VIII, який набув чинності 09.10.2015, було виключено п. 12.1 ст. 12 Закону № 1636-VII та доповнено статтю 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII частиною другою наступного змісту: «Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року».
Відповідно до пп. 1 п. 12.3 ст. 12 Закону № 1636-VII під час тимчасової окупації справляння податків і зборів, єдиного соціального внеску та застосування реєстраторів розрахункових операцій відносно території ВЕЗ «Крим» діють з урахуванням того, що загальнодержавні податки і збори, визначені статтею 9 ПК України, статтею 271 МК України, єдиний внесок, встановлений Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, справляння якого здійснюється відповідно до Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», не справляються з доходів, отриманих юридичними особами (їх відокремленими підрозділами) та фізичними особами на тимчасово окупованій території, операцій та/або з інших об`єктів оподаткування (в тому числі об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням) на тимчасово окупованій території.
Особи, які перебували на обліку в контролюючих органах або мали місцезнаходження (місце проживання) на території Автономної Республіки Крим або міста Севастополя на початок тимчасової окупації, звільняються від обов`язків сплати єдиного внеску, передбаченого Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та виконання вимог Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» під час провадження їхньої підприємницької діяльності на тимчасово окупованій території України.
Такі особи мають право на добровільну сплату єдиного внеску, передбаченого Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України або уповноваженим органом з питань Криму.
З 01.06.2014 вважається анульованою податкова реєстрація осіб, які станом на 31 травня 2014 року мали місцезнаходження (місце проживання) та перебували на обліку в контролюючих органах на території Автономної Республіки Крим або міста Севастополя. Така податкова реєстрація може бути відновленою після евакуації особи на іншу територію України згідно із статтею 15 цього Закону у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань оподаткування, або внаслідок завершення строку тимчасової окупації (пп. 3 п. 12.3 ст. 12 Закону № 1636-VII).
Підпунктом 8 пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 1636-VII внесено зміни до Закону № 2464-VI, а саме розділ VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464-VI доповнено пунктом 9-3.
Відповідно до пунту 9-3 Прикінцевих та перехідних положень Закону №  2464-VІ тимчасово на період дії особливого правового режиму, визначеного Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», зупиняється застосування до платників єдиного внеску із місцезнаходженням (місцем проживання) на тимчасово окупованій території України норм статей 25 і 26 цього Закону.
Податкова інформація про суми недоїмки платників єдиного внеску, визначених абзацом першим цього пункту, зберігається та опрацьовується в інформаційних базах контролюючих органів в окремому (позабалансовому) порядку.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що з метою врегулювання правовідносин між фізичними і юридичними особами, які знаходяться на тимчасово окупованій території, та державою Україна законодавець запровадив, у тому числі, особливий порядок застосування норм податкового законодавства України та Закону № 2464-VI. Зокрема, фізичні та юридичні особи, які станом на час початку тимчасової окупації перебували на обліку в контролюючих органах або мали місцезнаходження (місце проживання) на території Автономної Республіки Крим або міста Севастополя, звільняються від обов`язку сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, але за такими особами зберігається право добровільної сплати вказаного платежу.
Вирішуючи питання щодо дати початку тимчасової окупації, слід виходити з того, що Законом № 685-VIII було усунуто неузгодженість між Законом №1636-VII та Законом № 1207-VII в цій частині та встановлено єдиний підхід для правильного застосування періоду перебування (проживання) на тимчасово окупованій території з метою захисту майнових і немайнових прав держави, громадян і юридичних осіб України. З огляду на наведене, в усіх випадках датою початку тимчасової окупації слід вважати 20.02.2014.
Таким чином, фізичні та юридичні особи, які станом на 20.02.2014 перебували на обліку в контролюючих органах або мали місцезнаходження (місце проживання) на території АРК або міста Севастополя, звільняються від обов`язку сплати єдиного внеску з доходів, отриманих  у цей час  на тимчасово окупованій території, відповідно до положень пункту 12.3 статті 12 Закону №  1636-VII.
Аналогічні правові висновки викладені в рішенні Верховного Суду від 08.10.2019 у справі 824/1147/18-а та, відповідно до частини п`ятої ст. 242 КАС України, є обов`язковими для врахування апеляційним судом при розгляді цієї справи.
Отже, ФОП не здійснюється нарахування боргу зі сплати ЄСВ за період, коли вона перебувала на обліку в контролюючих органах на території АРК або м.  Севастополя, та, відповідно, за такий період не виноситься податкова вимога зі сплати недоїмки з ЄСВ.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що оскаржувана позивачем податкова вимога винесена щодо нарахування йому боргу зі сплати ЄСВ за перші три квартали 2018 року (01.01.2018 - 30.09.2018).
Разом з тим, у період, зокрема з 01.01.2018 по 19.09.2018 включно, позивач перебував на обліку в податкових органах на території АРК (ГУ ДФС у Херсонській області АРК та м. Севастополя) та, відповідно, був звільнений від сплати ЄСВ.
З огляду на це, колегія суддів вважає, що відповідачем було протиправно нараховано позивачу заборгованість зі сплати ЄСВ та винесено податкову вимогу від 31.10.2018 № Ф-446250-54 саме за повні перші три квартали 2018 року (за період з 01.01.2018 по 19.09.2018 включно).
Крім того, апеляційний суд також зазначає, що спірною податковою вимогою позивачу за ІІІ-й квартал 2018 року ЄСВ нараховано не лише як ФОП, а й за здійснення незалежної професійної діяльності (819,06 грн. додатково), що відповідач аргументує наявністю в позивача статусу адвоката.
При цьому, доказів здійснення позивачем незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання доходу від такої ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження відповідачем не надано.
Разом з тим, необхідними умовами для сплати особою ЄСВ є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання доходу від цієї діяльності. Тобто, законодавець передбачив сукупність умов, за наявності яких в особи, що здійснює незалежну професійну адвокатську діяльність, виникає обов`язок зі сплати ЄСВ.
Водночас, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності.
Аналогічні правові висновки викладені в рішення Верховного Суду від 02.09.2019 № 520/3939/19, від 05.11.2018 у справі 820/1538/17 та, відповідно до частини п`ятої ст. 242 КАС України, є обов`язковими для врахування апеляційним судом при розгляді цієї справи.
Зазначені обставини також переконують колегію суддів у протиправності спірної податкової вимоги.
Жодних доказів, які б підтверджували правомірність винесення податкової вимоги від 31.10.2018 № Ф-446250-54 відповідачем не надано.
Водночас, постулатом адміністративного процесуального законодавства є презумпція винуватості відповідача у справі - суб`єкта владних повноважень (ч.2 ст.77 КАС України). 
У свою чергу податковим законодавством презюмується правомірність рішень, дій та бездіяльності платника податків (ст. 4 ПК України).
Зазначене в сукупності обумовлює покладення обов`язку доказування в податкових спорах на податковий орган, який у відповідності до принципу офіційного з`ясування обставин справи повинен доводити в суді обставини, що стали підставою для нарахування платнику податків спірних податкових зобов`язань, та правомірність прийняття свого рішення.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 20.02.2018 р. у справі № 817/149/17, від 29.03.2018 р. у справі № 813/2758/16 та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковим для колегії суддів при вирішенні даної справи. 
Крім того, надаючи оцінку доводам обох сторін, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною і скасування податкової вимоги від 31.10.2018 № Ф-446250-54 та задоволення цього позову. 
Отже, судом першої інстанції було неповно встановлено обставини цієї справи та ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.
Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року - скасування, адміністративний позов - задоволенню повністю.
Розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судова колегія встановила, що відповідно до квитанцій від 24.06.2019 та від 22.11.2019 позивачем в цій справі було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. + 1152,60 грн.= 1921,00 грн., що відповідає ставкам судового збору, регламентованим Законом України «Про судовий збір».
Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС у Київській області підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1921,00 грн.
Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року - скасувати та ухвалити постанову, якою адміністративний позов - задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 № Ф-446250-54, винесену Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області судові витрати в розмірі 1921,00 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня) грн.          
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Судового рішення виготовлено 14 січня 2020 року.

Головуючий суддя          

Судді: