Ухвала
іменем України 
24 лютого2020 року
м. Київ
справа №473/2872/18
провадження №51-782 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                      ОСОБА_1 ,
суддів                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши матеріали касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 на вирок Вознесенського міськрайонного суду  Миколаївської області від 3 вересня 2019 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 7 листопада                   2019 року, 
встановив:
За вироком Вознесенського міськрайонного суду  Миколаївської області                       від 3 вересня 2019 року 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років без  позбавленням права керувати транспортними засобами.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання цього покарання з покаранням, призначеним ОСОБА_4 за вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 6 грудня                   2018 року останньому остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років без  позбавленням права керувати транспортними засобами.
Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_5 200 000 грн моральної шкоди та 42 035, 50 грн матеріальної шкоди, на користь неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 30 000 грн  моральної шкоди та 15 937, 54 грн матеріальної шкоди.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Як установлено судом першої інстанції, 10 грудня 2017 року о 02:20                  ОСОБА_4 у місті Вознесенську Миколаївської області по вулиці Київська   у порушення вимог п. п. 2.1 а/ та 2.9 а/ Правил дорожнього руху України, тобто не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії «В», перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння                  керував технічно справним легковим автомобілем моделі «ЗАЗ – 110217»              д.н.з. НОМЕР_1 . Рухаючись в темний час доби в районі перехрестя вулиць Київської та Белінського останній, грубо порушуючи вимоги п.п. 1.2, 2.3 б/, 10.1, 13.1, 13.3 та розділу 34 /лінія 1.1/ Правил дорожнього руху України, а саме рухаючись по лівій стороні дороги при встановленому правосторонньому русі               в Україні, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не стежив за її змінами, не контролював рух свого транспортного засобу, хоча зобов`язаний був постійно це робити і мав таку можливість, перед початком перестроювання та зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху на дорозі, зустрічні потоки якої розділені вузькою суцільною лінією, яку перетинати заборонено, виїхав на смугу призначену для зустрічного руху, при зустрічному роз`їзді не дотримувався безпечної дистанції та бокового інтервалу і повертаючись на смугу свого руху допустив зіткнення центральною частиною переднього бамперу, передньою панеллю та капотом свого автомобіля, з передньою правою частиною зустрічного легкового автомобіля моделі «Nissan Almera» д.н.з. НОМЕР_2 , водій якого, особа відносно якої кримінальне провадження виділено в окреме провадження, невірно оцінив дорожню обстановку та з метою уникнути зіткнення змінив напрямок руху ліворуч та виїхав на смугу зустрічного руху. Внаслідок зіткнення транспортних засобів пасажир легкового автомобіля моделі «Nissan Almera» ОСОБА_7 отримала тяжких тілесних ушкоджень, від яких померла. Пасажир легкового автомобіля «ЗАЗ – 110217», яким керував                         ОСОБА_4 , неповнолітній потерпілий ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 7 листопада 2019 року зазначений  вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , вказуючи на істотне порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону, просить оспорювані судові рішення змінити, виключити обставину, яка обтяжує покарання, а саме вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння,                і таким чином зменшити призначене йому судом покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На обґрунтування своїх доводів вказує про порушення районним судом вимог ч. 3 ст. 214, 245 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) при оцінці останнім як доказу вини ОСОБА_4                          у вчиненні інкримінованого йому злочину, результату токсикологічного дослідження Миколаївського обласного наркологічного диспансеру № 7652 біоматеріалу (крові), відібраного у нього 10 грудня 2017 року в 03:15, при токсикологічному дослідженні якої виявлений етанол в концентрації 1,45 г/л,                а тому вважає цей доказ недопустимим з огляду на положення ст. 86 КПК. На переконання засудженого, апеляційний суд при перегляді вироку місцевого суду не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги його захисника про незаконність цього судового рішення та не навів підстав, з яких визнав ці доводи необґрунтованими, а тому він вважає, що ухвала апеляційного суду постановлена без додержання вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) та є незаконною.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно із ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.              При цьому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішеньна предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить з  фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Згідно із  ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим                  і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно                до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
За правилами ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий                   у порядку, установленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. 
Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, кримінально-правова оцінка діянь за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюється.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений, вказуючи на істотні порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону, не зазначає які саме порушення, з огляду на положення ст. 412 КПК, були допущені цими судами та які перешкодили чи могли перешкодити ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення, що є підставами для їх зміни відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу.
Фактично суть доводів касаційної скарги зводиться до незгоди засудженого                    з висновком районного суду відносно обставини, що обтяжує покарання – вчинення ним злочину у стані алкогольного сп`яніння. Зазначає, що суд неправомірно послався на результати дослідження Миколаївського обласного наркологічного диспансеру № 7652 біоматеріалу (крові) водія ОСОБА_4 , відібраного в нього 10 грудня 2017 року о 03:15, при токсикологічному дослідженні якої виявлений етанол в концентрації 1,45 г/л, як на підтвердження обставини, що обтяжує покарання відповідно до ст. 67 КК, так як  відомості про вчинення кримінального правопорушення було внесено до ЄРДР в той же день лише о 17:19, а тому вважає, що в порушення вимог ч. 3 ст. 214 КПК досудове розслідування по даному провадженню здійснювалось до внесення відомостей до ЄРДР і це, на думку засудженого, було підставою для визнання судом першої інстанції результатів указаного  дослідження недопустимим доказом з огляду на положення ст. 86 указаного Кодексу.
Однак ці доводи не можна визнати прийнятними.
Як убачається з наданих до касаційної скарги копій судових рішень,                                  в обґрунтування наявності обставини, що обтяжує ОСОБА_4 покарання, а саме вчинення ним злочину у стані сп`яніння, суд першої інстанції послався на результати дослідження Миколаївського обласного наркологічного диспансеру № 7652 крові водія ОСОБА_4 від 10 грудня 2017 року, при токсикологічному дослідженні якої виявлений етанол в концентрації 1,45 г/л, куди він був доставлений каретою швидкої допомоги одразу після дорожньо транспортної пригоди згідно вимог «Інструкції про порядок виявлення                   у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 9 листопада 2015 року № 1452/735, відповідно до якої у разі скоєння дорожньо транспортної пригоди, унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у закладі охорони здоров`я.
Оскільки згідно з вимогами цього нормативного акту огляд водіїв-учасників дорожньо-транспортної пригоди є обов`язковим і ця процедура не є слідчою дією у розумінні вимог статей 214, 223 КПК,                  у районного суду були відсутні передбачені законом підстави для визнання цих результатів медичного дослідження недопустимими                       і такими, що отримані з порушенням порядку, передбаченого законом. 
Окурім цього, як убачається з мотивувальної частини вироку, при призначенні засудженому ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, відповідно до вимог статей 65-67 КК, врахував ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного, який раніше судимий, за місцем проживання характеризується позитивно. Крім того, судом враховано обставину, що обтяжує покарання – вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, а також відсутність у справі обставин, що його пом`якшують. При цьому судом було враховано, що хоча засуджений вчинив злочин                                      з необережності, однак його дії призвели до незворотних наслідків у вигляді смерті молодої дівчини.
Зваживши на всі ці обставини, суд умотивовано дійшов висновку про призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК та остаточно визначив йому покарання з урахуванням вимог ч. 4 ст. 70 КК у виді позбавлення волі строком на 7 років, зазначивши про відсутність підстав для застосування статей 69, 75 указаного Кодексу з урахуванням позицій потерпілих та їх представників.
Апеляційний суд, розглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_8 , доводи якої є аналогічними тим, що зазначені у касаційній скарзі засудженого, ретельно їх перевірив та дійшов переконливого висновку про законність вироку суду першої інстанції, навівши відповідні обґрунтування і мотиви якими він керувався при ухваленні свого рішення.
При цьому, апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції                           у частині призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання, вказавши, що таке призначено з додержанням вимог статей 50, 65 КК і є справедливим та таким, що відповідає тяжкості вчиненого ним правопорушення, сприятиме його виправленню та попередженню вчинення ним нових злочинів.
Не встановивши при апеляційному перегляді вироку районного суду істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, суд апеляційної інстанції обґрунтовано залишив апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8  без задоволення , а вирок щодо ОСОБА_4  - без змін.
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Касаційна скарга засудженого не містить доводів, які би свідчили про порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону, та які, з огляду на положення ст. 412 КПК, можуть бути підставами для їх зміни відповідно до ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу, і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається. 
З огляду на викладене касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК. 
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюзасудженого ОСОБА_4 на вирок Вознесенського міськрайонного суду  Миколаївської області від 3 вересня 2019 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду                від 7 листопада 2019 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                     ОСОБА_3