П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 грудня 2019 року
м. Київ
Справа № 826/17493/16
Провадження № 11-611апп19
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Прокопенка О.Б.,
суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В.,                     Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Неос Лізинг» до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), уповноваженої особи Фонду на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» Кашути Дмитра Євгеновича (далі - уповноважена особа Фонду, Банк відповідно) про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
за касаційною скаргою ТОВ «Неос Лізинг» на ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2016 року (суддя Качур І. А.) та Київського апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2017 року (судді Костюк Л. О., Бужак Н. П., Твердохліб В. А.),
УСТАНОВИЛА:
У листопаді 2016 року ТОВ «УніКредит Лізинг» (у подальшому перейменоване на ТОВ «Неос Лізинг»; далі - Товариство) звернулося до адміністративного суду з позовом, у якому просило:
- визнати протиправним рішення виконавчої дирекції Фонду про затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів Банку (протокол від 9 квітня 2015 року               № 085/15) в частині неакцептування та невключення до зазначеного реєстру кредиторської вимоги Товариства до Банку на суму 919 380 грн;
- зобов`язати уповноважену особу Фонду акцептувати кредиторську вимогу Товариства до Банку у розмірі 919 380 грн та внести зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів Банку шляхом включення до цього реєстру акцептованої кредиторської вимоги Товариства до Банку на суму 919 380 грн;
- зобов`язати Фонд затвердити зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів Банку щодо включення до реєстру акцептованої кредиторської вимоги Товариства на суму 919 380 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, Товариство зазначило, що 16 лютого 2011 року між ТОВ «УніКредит Лізинг» і ТОВ «БНТ-ФІНАНСИ» укладено договір фінансового лізингу № 2259L11/00.
З метою забезпечення належного виконання зазначеного вище договору                    23 лютого 2011 року Банком була надана платіжна гарантія № 1901/884, за умовами якої Банк взяв на себе безвідкличні зобов`язання виплатити ТОВ «УніКредит Лізинг» будь-яку суму в межах загальної суми цієї гарантії, яка складає 919 380 грн. У зв`язку з настанням гарантійного випадку ТОВ «УніКредит Лізинг» надіслало Банку вимогу платежу за гарантією, зобов`язання за якою Банк мав виконати у строк до 14 грудня 2014 року. Вказані грошові зобов`язання на користь позивача Банком не були виконані. Натомість уповноважена особа Фонду листом від 19 грудня 2014 року повідомила позивача про те, що у зв`язку з віднесенням Банку до категорії неплатоспроможних задоволення вимог кредиторів не здійснюється, а відшкодування коштів останнім буде здійснено відповідно до Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 4452-VI).
Однак усупереч приписам зазначеного Закону уповноважена особа Фонду не включила кредиторські вимоги ТОВ «УніКредит Лізинг» до Банку до реєстру акцептованих вимог кредиторів Банку, хоча вони були обґрунтовано викладені у направленій відповідачу заяві від 27 лютого 2015 року.
Окружний адміністративний суд м. Києва ухвалою від 14 листопада 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2017 року, відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом Товариства на підставі чинного на той час пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у зв`язку з тим, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. 
Товариство подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати постановлені судами першої та апеляційної інстанцій ухвали про відмову у відкритті провадження у справі та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.
Скаргу мотивовано тим, що з огляду на виключні повноваження Фонду, який є юридичною особою публічного права і працівники якого під час ухвалення рішень про акцептування кредиторських вимог, затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів та змін до нього здійснюють владні управлінські функції, ця справа за позовом Товариства підлягає розгляду саме в порядку адміністративного судочинства. 
Дослідивши в межах, визначених частиною першою статті 341 КАС, наведені в касаційній скарзі доводи щодо порушення судами правил предметної юрисдикції, заслухавши суддю-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення, та перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Згідно із частиною другою статті 2 КАС (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Пунктом 7 частини першої статті 3 КАС передбачено, що суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини другої статті 4 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 чинного КАС, якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів. 
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Як установлено матеріалами справи, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом до уповноваженої особи Фонду та Фонду, направленим на включення кредиторських вимог Товариства до реєстру акцептованих вимог кредиторів Банку згідно з договором фінансового лізингу, з метою забезпечення належного виконання якого Банком була надана платіжна гарантія, зобов`язання за якою Банком не виконані.
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом № 4452-VI. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.
Згідно з частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.
Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема, акумулювання коштів, отриманих із джерел, визначених статтею 19 цього Закону; здійснення регулювання участі банків у системі гарантування вкладів фізичних осіб; здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організація відчуження активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.
На підставі частини п`ятої статті 34 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.
Відповідно до частини другої статті 37 зазначеного Закону Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом.
За приписами частини першої статті 54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.
Таким чином, за змістом наведених правових норм на Фонд, який є юридичною особою публічного права, покладено функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Зі свого боку, уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані Фондом повноваження щодо забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.
Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.
Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Правовідносини, щодо яких виник спір, обумовлені наявністю кредиторських вимог (майнових вимог юридичної особи до суб`єкта господарювання - Банку, що ліквідується), які задовольняються у порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону № 4452-VI, за рахунок коштів, одержаних унаслідок ліквідації та продажу майна банку.
Повноваження уповноваженої особи Фонду щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів та внесення змін до цього реєстру визначені пунктом 4 частини першої статті 48 Закону № 4452-VI.
Відповідно до частини першої статті 52 зазначеного Закону кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основні функції Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і не містять владної складової, а спрямовані на здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом тимчасової адміністрації та ліквідації.
Зазначене дає підстави стверджувати, що оскільки лише Фонду за законом доручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, а заявлені Товариством вимоги випливають із зобов`язань Банку за укладеним між ними договором, уповноважена особа та Фонд у цьому випадку діють як представники сторони договірних відносин. 
Визначений статтею 3 Закону № 4452-VI правовий статус Фонду, відповідно до якої він є, зокрема, юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні, - не впливає на правовий статус банку, в якому запроваджено тимчасову адміністрацію або щодо якого розпочато процедуру ліквідації, оскільки Фонд розпоряджається майном такого банку від імені останнього й у межах виконання покладених на нього законодавством функцій щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та не здійснює в цій частині жодних владних управлінських функцій.
Відповідно до частини першої статті 1 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з установленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів (абзац другий частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Підвідомчість господарських справ установлена статтею 12 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), згідно з пунктом 1 частини першої якої господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів, та інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів.
Беручи до уваги наведене та враховуючи суть спірних правовідносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір про включення кредиторських вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів не є публічно-правовим, не належить до юрисдикції адміністративних судів та має вирішуватися в порядку господарського судочинства, а тому відмова у відкритті провадження в цій справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 157 КАС (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень), є обґрунтованою. Доводи скаржника про публічно-правовий характер цього спору не спростовують такого висновку.
Наведене відповідає правовій позиції, висловленій у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня та 23 травня 2018 року у справах № 826/7532/16 та № 811/568/16 відповідно.
Водночас Велика Палата Верховного Суду, погоджуючись із висновками судів про поширення на цей спір юрисдикції господарського суду, вважає помилковими викладені на їх обґрунтування мотиви, зокрема щодо можливості його вирішення за правилами господарського судочинства у зв`язку з виникненням спору на стадії ліквідації (банкрутства) банку та необхідністю застосування до спірних відносин Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон                    № 2343-XII). 
Позивач у касаційній скарзі небезпідставно звернув увагу на те, що ліквідаційна процедура банку має ряд особливостей порівняно з припиненням інших юридичних осіб. Зокрема, такі відносини регулюються нормами спеціальних законів, а саме Законом України від 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки та банківську діяльність» та названого вище Закону № 4452-VI, частиною восьмою статті 36 якого прямо передбачено, що дія Закону № 2343-XII на банки не поширюється.
Відмовляючи у відкритті провадження у цій справі, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 16 лютого 2016 року (№ 21-4846а15). У зазначеній постанові вказано, що виходячи із системного аналізу частини третьої статті 2 Закону                       № 2343-ХІІ, статті 1 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки та банківську діяльність», пункту 6 статті 2 Закону № 4452-VI та враховуючи положення статті 12 Господарського процесуального кодексу України, на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Проте за правовою позицією Великої Палати Верховного Суду (справи                            № 910/12294/16, 910/24198/16, 910/17448/16), яка відступила від наведеного вище висновку Верховного Суду України, такі правовідносини регулюються спеціальним Законом № 4452-VI і не підпадають під дію загального законодавства про банкрутство, тому немає підстав для розгляду цієї категорії справ у порядку господарського судочинства з мотивів, викладених у зазначеній постанові.
Отже, відмова у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом Товариства є правильною саме з наведених Великою Палатою Верховного Суду вище мотивів.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 349 КАС суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Статтею 351 КАС визначено, що підставами для зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій по суті ухвалили правильні рішення, але з помилковим застосуванням норм права, то касаційну скаргу Товариства слід частково задовольнити та змінити ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2016 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2017 рокув частині мотивів відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови, в решті оскаржувані ухвали судів слід залишити без змін.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС, Велика Палата Верховного Суду 
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Неос Лізинг»задовольнити частково.
2. Ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада                 2016 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 23 лютого                2017 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови,                 в решті зазначені ухвали судів - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач | | О. Б. Прокопенко
Судді: | Н. О. Антонюк | О. Р. Кібенко
| Т. О. Анцупова | В. С. Князєв
| С. В. Бакуліна | Л. М. Лобойко
| В. В. Британчук | Н. П. Лященко
| Ю. Л. Власов | Л. І. Рогач
| М. І. Гриців | О. С. Ткачук
| Д. А. Гудима | В. Ю. Уркевич
| Ж. М. Єленіна | О. Г. Яновська
| О. С. Золотніков |