Дата документу 15.01.2020 Справа № 313/936/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 313/936/19 Головуючий у 1-й інстанції: Нагорний А.О.
Провадження №22-ц/807/221/19 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
15 січня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.., Бабенко Т. І.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на ухвалу Веселівського районного суду Запорізької області від 12 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - нотаріус Мелітопольського міськрайонного нотаріального округу Запорізької області Левченко Валентина Володимирівна про визнання договору міни недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Веселівського районного суду Запорізької області із позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа - нотаріус Мелітопольського міськрайонного нотаріального округу Запорізької області Левченко Валентина Володимирівна про визнання договору міни земельних ділянок недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між нею та відповідачем 19.05.2019 року було укладено договори міни двох земельних ділянок № 1302 та № 1303, які належали їй на праві власності. Пунктом 3 Договору передбачено, що обмін здійснено без доплат. Однак, оскільки обмін був не рівнозначним, то сторони домовилися про доплату позивачці за різницю у площі земельних ділянкок, а саме за 6,5913 га та 6,9700 га по ринковій вартості землі. Але після укладення договору міни відповідач спочатку відтягував оплату купленої землі, а потім зовсім відмовився платити позивачці. ОСОБА_2 будь-яких земельних ділянок в порядку обміну не отримувала. Фактично між позивачкою та відповідачем було вчинено договір купівлі-продажу земельної ділянки, а тому договір міни є удаваним, який приховує договір купівлі-продажу земельної ділянки, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання фактично укладеного між ними договору купівлі-продажу недійсним, оскільки правовідносини, що випливають за укладеним договором не настали.
Із урахуванням зазначеного позивач просила суд:
Визнати недійсним договір міни земельних ділянок від 19 травня 2018 року, який укладено між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та який посвідчено приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко Валентиною Володимирівною та зареєстровано в реєстрі за № 1302.
Визнати недійсним договір міни земельних ділянок від 19 травня 2018 року, який укладено між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та який посвідчено приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко Валентиною Володимирівною та зареєстровано в реєстрі за № 1303.
Стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.

Ухвалою Веселівського районного суду Запорізької області від 12 серпня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - нотаріус Мелітопольського міськрайонного нотаріального округу Запорізької області Левченко Валентина Володимирівна про визнання договору міни недійсним.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та передати справу для розгляду до належного суду.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що при визначенні територіальної підсудності даної справи позивачка допустилася помилки та невірно визначила місцевий загальний суд повноважний розглядати даний спір. Звертаючись до суду з позов позивачка керувалася ч. 1 ст. 30 ЦПК України, відповідно до якої позови, що виникають із приводу нерухомого майна пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. В даному випадку предметом позову є не нерухоме майно, а договори міни земельних ділянок, що не є тотожним поняттями. Відповідно до вимог ст. 27 ЦПК, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, а оскільки скаржник проживає в АДРЕСА_1 , то позов повинен розглядатися в Мелітопольському міськрайонному суду Запорізької області, а тому при відкритті провадження у справі були порушені правила підсудності. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
ОСОБА_2 належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи ( а.с.72 ) до апеляційного суду не з`явилася .
Відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.
Зважаючи на вказане, колегія суддів у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснила апеляційний розгляд у відсутності ОСОБА_2 . 
    Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положенням ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відкриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою про визнання недійсними договорів міни земельних ділянок, а відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України, позови, що виникають іх приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної її частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`лені одночасно щодо декількох обє"ктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням обє`кта, вартість якого э найвищою. Оскільки ОСОБА_2 належать земельні ділянки площею 6.5913 га та площею 6.9700 га, які знаходяться на території Веселівського району та які є предметом спору, а ОСОБА_1 належать земельні ділянки площею 0.05000 га та 0.0500 га, які знаходяться на території Мелітопольського району і вартість їх є нижчою від вартості вищезазначних земельних ділянок, а спір виник з приводу нерухомого майна, тому вважав, що спір підлягає розгляду у Веселівському районному суді.

З такими висновками суду першої інстанції, погоджується і колегія суддів апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналогічна норма міститься у ст.4 ЦПК України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а ст. 18 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (ст. 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (ст. 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.
За приписами ч.1 ст. 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.
Підсудність (територіальна юрисдикція) розгляду цивільних справ на час вирішення питання про відкриття провадження у справі визначалася відповідно до положень § 3 глави 2 розділу І ЦПК України.
Відповідно до ст.27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Згідно вимог ч.1 ст.30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.
У п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" роз`яснюється, що до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про право користування нерухомим майном; про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо.
Відповідно до частини першої статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 296/1657/18 зроблено висновок, що "виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 30 ЦПК). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини".
За змістом позовної заяви позивач просила визнати недійсними договори міни земельних ділянок від 19.05.2018 року № 1302, 1303 площею 6,5913 га та площею 6.9700 га для ведення сільськогосподарського виробництва, які належать їй на праві власності та знаходяться на території Веселівського району та земельних ділянок площею 0.0500 га та 0.0500 га, земель угідь-рілля, які належать ОСОБА_1 та знаходяться на території Мелітопольського району, тобто зазначений спір відноситься до правочинів з нерухомістю.
За змістом ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцемзнаходженням майна або основної її частини. Якщо позов`язані між собою позовні вимоги пред`яволені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядаэться за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. 

Оскільки спір виник щодо нерухомого майна - земельних ділянок, які територіально розташовані на території Менчикурівської сілької ради, Веселівського району Запорізької області та вартість їх вища, ніж вартість земельних ділянок, які розташовані на території Мелітопольського району, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що згідно з правилами виключної підсудності відповідно до вимог статті 30 ЦПК України такий спір слід розглядати за місцезнаходженням вказаного майна, вартість якого є найвищою, а не за місцем проживання відповідача, тобто у Веселівському районному суді Запорізької області.
Доводи апеляційної скарги про відсутність спору щодо нерухомого майна колегія суддів апеляційної інстанції вважає необґрунтованими. Звернення з позовом про визнання недійсними договорів міни земельних ділянок не може свідчити про відсутність спору щодо цивільного права (вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у пункті 37 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16).
Даний спір в цілому підпадає під дію правил виключної підсудності, що регулюються статтею 30 ЦПК України.
З огляду на зазначені обставини, колегія визнає доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що дана справа не підсудна Веселівському районному суду Запорізької області, безпідставними та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права.
З мотивів, викладених вище, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, не вбачається.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Ухвалу Веселівського районного суду Запорізької області від 12 серпня 2019 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 17 січня 2020 року.

Головуючий судя -  доповідач	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Маловічко С.В.