Ухвала
 
27 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 346/3726/18
провадження № 61-679ск20 
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 02 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням,   
 
ВСТАНОВИВ:
 
03 січня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 02 липня 2019 року з пропущенням, передбаченого частиною першою статті 390 ЦПК України строку на касаційне оскарження, оскільки останнім днем строку на касаційне оскарження було 05 серпня 2019 року. 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 порушувала питання про поновлення строку на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що: касаційну скаргу було подано не вчасно з вини представника позивача Пустовіта Ю. О. , який готував та мав подати касаційну скаргу, однак з невідомих ОСОБА_1 причин представник передав скаргу іншому адвокату і не відправив вчасно до Верховного Суду. ОСОБА_1 зазначає, що касаційна скарга не відправлена навмисно, щоб позбавити її права на захист у Верховному Суді. Також ОСОБА_1 указує, що оскільки 30 днів для подання касаційної скарги були пропущені, а представники запевняли її, що помилково відправили касаційну скаргу не за тією адресою і вирішують питання для її повторної відправки, позивач і подумати не могла, що представники затягують час для того, щоб ОСОБА_1 програла іншу справу, яка була призначена на 20 листопада 2019 року. З 19 листопада 2019 року адвокат Баранов Ю. Г. перестав виходити на зв`язок, а адвокат Пустовіт Ю. О. категорично заперечував своє відношення до написання та подання касаційної скарги. ОСОБА_1 зазначає, що 02 грудня 2019 року розірвала договір з адвокатом Пустовітом Ю. О. і подала на них скаргу. 26 грудня 2019 року   ОСОБА_1 отримала повний текст постанови апеляційного суду, оскільки представник інший примірник, який відправлявся їй поштою, не повернув, як і не повернув оригінал квитанції про сплату судового збору. Зазначає, що неподання адвокатом касаційної скарги та введення її в оману є єдиною причиною неподання касаційної скарги у встановлений термін. ОСОБА_1 оплатила судовий збір 23 липня 2019 року, передала квитанцію адвокату і не думала, що адвокат не відправить скаргу та буде її обманювати. На підтвердження указаних обставин було надано: копію квитанції від 23 липня 2019 року; копію скарги на адвоката Пустовіта Ю. О. від 19 грудня 2019 року з описом вкладення щодо її відправки; копію договору № 19-02-07 на надання юридичних послуг від 17 квітня 2019 року; копію повідомлення ОСОБА_1 від 02 грудня 2019 року про розірвання договору на надання юридичних послуг від 17 квітня 2019 року; копія листа № 19-26 від 13 грудня 2019 року, адресованого Пустовітом Ю. О . ОСОБА_1 , у якому представник повідомляє, що підстав для написання чи подання касаційної скарги у нього були відсутні, оскільки відповідно до пункту 10 договору від 17 квітня 2019 року його повноваження були припинені із дня набрання чинності судовим рішенням у справі, тобто, з дня ухвалення рішення апеляційним судом - 02 липня 2019 року, а додаткові угоди між ними не укладалися; копію виписки із медичної карти №   423 .  
 
Однак, ОСОБА_1 не надавала будь-яких належних доказів тому, що касаційна скарга не була подана вчасно з вини її представника. Окрім цього, ОСОБА_1 не наводила обставин та не надавала будь-яких належних доказів про те, чому вона була позбавлена можливості подати касаційну скаргу в межах строку на касаційне оскарження або хоча б у розумний строк, враховуючи, що була обізнана про апеляційний перегляд та рішення суду апеляційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2020 року указані ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на касаційне оскарження визнано неповажними, а касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для надання особі, яка подала касаційну скаргу, права звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження з наведенням інших підстав для його поновлення та подавши відповідні докази.
 
У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
У лютому 2020 року на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 20 січня 2020 року особою, яка подала касаційну скаргу, подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження. Заява мотивована тим, що договір із адвокатом Пустовітом Ю. О. у справі № 346/3726/18 закінчився із набранням рішенням суду законної сили. Однак згідно договору Пустовіт Ю. О. вів також іншу справу № 346/1579/19, а подання касаційної скарги мало важливе значення для вирішення іншої справи. Із рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Чернівецької області № 67 стало відомо, що у письмових поясненнях адвокат визнає, що писав касаційну скаргу, скидав реквізити для оплати судового збору, порадив ОСОБА_1 , щоб поданням касаційної скарги займався адвокат Баранов Ю. Г. , відмовився в подальшому вести справу ОСОБА_1 . Особа, яка подала касаційну скаргу зазначає, що адвокат Пустовіт Ю. О. взявся за написання касаційної скарги , але потім відмовився її подавати, передавши скаргу Баранову Ю. Г. , який погодився відправити касаційну скаргу, написану Пустовітом Ю. О . Однак, касаційна скарга так і не була подана у встановлений строк з невідомих причин. ОСОБА_1 зазначає, що адвокат Баранов Ю. Г. обманював її щодо того, що відправив касаційну скаргу вчасно, потім повідомив, що відправив не за тією адресою, що буде відправляти знову, а 19 листопада 2019 року перестав виходити на зв`язок. Оскільки два адвоката не змогли у строк відправити касаційну скаргу, незважаючи на те, що взялись за цю роботу і обманули її, ОСОБА_1 просила визнати указані обставини поважними та поновити строк на касаційне оскарження. На підтвердження указаних обставин суду надано: копію рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Чернівецької області № 67 від 24 січня 2020 року про відмову у порушенні дисциплінарної справи щодо адвоката Пустовіта Ю. О. у зв`язку із відсутністю в його діях ознак дисциплінарного проступку; копію скарги на адвокатів Пустовіта Ю. О. та Баранова Ю.  Г . ; роздруківка скріншотів із програми «Viber» та поштової скриньки; копію опису вкладення у цінний лист щодо направлення скарги на адвокатів голові ВКДК адвокатури.
 
Європейський суд з прав людини зауважив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року). Внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року). 
 
Аналіз наданих пояснень на обґрунтування пропуску строку звернення до суду касаційної інстанції зі скаргою свідчить, що вказані підстави не можна вважати поважними з таких підстав. Оскільки будь-яких належних доказів про те, чому ОСОБА_1 була позбавлена можливості подати касаційну скаргу в межах строку на касаційне оскарження або хоча б у розумний строк, враховуючи, що була обізнана про апеляційний перегляд та рішення суду апеляційної інстанції, позивачем не надано.
 
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (MPP GOLUB v. UKRAINE, № 6778/05, ЄСПЛ, від 18 жовтня 2005 року).
 
Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 393, пункту 4 частини другої статті 394 ЦПК України (у редакції, чинній на день подачі касаційної скарги) суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником в строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження, визнані судом неповажними. 
 
Таким чином, оскільки наведені ОСОБА_1 у клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2019 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 02 липня 2019 року є неповажними, у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись статтями 260, 393, 394 ЦПК України (у редакції, чинній на день подачі касаційної скарги),
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 02 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                                В. І. Крат