Справа № 462/3863/19                                Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю. 
Провадження № 22-ц/811/3445/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 70

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       11 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
                                       суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,  
розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 вересня 2019 року в складі судді Колодяжного С.Ю. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-
встановила:
18 червня 2019 року позивачка ОСОБА_2  звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, просила стягувати із відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 від усіх заробітків (доходів), але не менше ніж розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення нею повноліття і сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 від усіх заробітків (доходів), але не менше ніж розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ним повноліття. 
Вимоги обгрунтовувала тим, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 01 червня 2002 року і від спільного подружнього життя мають двох неповнолітніх дітей. На даний час проживають окремо один від одного, при цьому відповідач протягом тривалого часу матеріальної допомоги на утримання дітей, які проживають з нею, не надає, чим ухиляється від виконання обов`язку з їх утримання, хоча працює і може сплачувати аліменти у вказаному розмірі. Діти потребують постійного матеріального забезпечення, займаються в гуртках і спортивних секціях, відвідують додаткові заняття щодо підняття рівня освіти, що потребує додаткових витрат. Зазначила, що син ОСОБА_4 не може за станом здоров`я регулярно відвідувати дошкільний навчальний заклад, що позбавляє її можливості працевлаштуватися та отримувати дохід. Просила позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 вересня 2019 року позов задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_4 , аліменти на користь ОСОБА_2 , на утримання неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/2 частки від заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.06.2019 року до їхнього повноліття.
В решті позову - відмовлено.
Стягнуто із ОСОБА_4 768,40 грн. судового збору в дохід держави.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , вважає, що рішення має бути змінено через невідповідність висновків суду обставинам справи та недоведеністю обставин, що мають значення для справи.
В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції безпідставно прийшов висновку, що відповідач ухилявся від виконання свого обов`язку, а навпаки добровільно приймав та приймає участь у матеріальному забезпеченні спільних із позивачем дітей.
Зокрема, із зарплати в середньому розмірі в 5550,75 грн., відповідач здійснював грошові перекази позивачці на утримання дітей в розмірі 2500-3000 грн.
Вважає, що у випадку встановлення судом, що один з батьків добровільно сплачує аліменти в сумі, достатній для задоволення потреб дитини, в позові про примусове стягнення аліментів з нього має бути відмовлено.
Стверджує, що стягуючи аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку платника аліментів на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Покликаючись на те, що максимальний розмір аліментів які стягуються з боржника не повинен перевищувати 50% заробітної плати цієї особи, зазначає, що суд не надав належної правової оцінки доказам, визначивши частку, що підлягає стягненню з відповідача в максимальному розмірі.
На думку апелянта, суд першої інстанції в порушення ст. 182 СК України не врахував матеріальне становище платника аліментів.
Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким стягувати з нього на користь ОСОБА_2 , на утримання неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до їхнього повноліття.
26.11.2019 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 у якому зазначає, що кошти, які пересилалися відповідачем на утримання дітей, є додатковими витратами, вважає, що суд першої інстанції розглянув справу з дотриманням норм матеріального права, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 вересня 2019 року без змін. До відзиву додана довідка від 21.11.2019 про те, що син сторін ОСОБА_4 знаходився на « Д » обліку у сімейного лікаря (а.с. 88-93).
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є стягнення аліментів, розмір яких не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
При цьому, згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і місце розгляду справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до задоволення виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що частиною 2 ст.182 СК України встановлено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків передбачених ст. 184 СК України (коли розмір аліментів визначається у твердій грошовій сумі), тому вимога позивача про стягнення на кожну дитину 1/4 частки від усіх заробітків (доходів), але не менше ніж розмір прожиткового мінімуму для кожної дитини, не підлягає задоволенню, оскільки не відповідає вимогам ч. 1, 2 ст. 183,  ч. 2 ст. 182 СК України. 
Разом з цим, суд зазначив, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
При цьому, суд не вважав сплатою за аліментними зобов`язаннями перераховування позивачу грошових коштів в добровільному порядку, оскільки це є добровільним наданням коштів на утримання дитини поза межами судового спору на виконання батьківського обов`язку.
Також, суд звернув увагу на те, що нормами СК України не встановлено, що аліменти судом призначаються лише у разі ухилення від їх сплати, це є право позивача звернутися до суду для визначення розміру аліментів, тому посилання відповідача на те, що він добровільно сплачує аліменти на утримання дітей, як на підставу залишення позову без задоволення, не відповідає вимогам законодавства.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого. 
Відповідно до ст.ст. 51 Конституції України, 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно із ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Судом встановлено, що сторони у справі перебувають у шлюбі з 01.06.2002, який зареєстрований Міським відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 828 (а.с. 9). 
Від спільного життя у сторін є діти: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.10, 11).
Згідно довідки Рудненської селищної ради від 25.10.2018 № 2377 з місця проживання та склад сім`ї, діти сторін зареєстровані та проживають разом з матір`ю (а.с. 12).
Відповідач проживає окремо від сім`ї (а.с. 40).
Позивач не працює, а відповідач ОСОБА_1 працює водієм-експедитором у ТзОВ «Декада-2000» (а.с. 42-44).
Згідно довідки про доходи № 234 від 08.08.2019 загальна сума заробітку ОСОБА_1 за період з січня 2019 року по серпень 2019 року становить 47384,41 грн. (а.с.35).
Відповідач ОСОБА_1 має у власності автомобіль Volkswagen Golf 1995 року випуску (а.с. 45-46).
Звертаючись з позовними вимогами та обгрунтовуючи свою позицію позивачка ОСОБА_2 зазначала, що відповідач ухиляється від виконання обов`язків батьківства, не надає кошти на утримання дітей, звертала увагу на його майновий стан та володіння рухомим майном.
Подавши 16.08.2019 відзив на позовну заяву, відповідач ОСОБА_1 свої доводи стосовно заявлених позовних вимог зводив до того, що добровільно надає допомогу дітям, не ухиляється від виконання свого обов`язку, просив у задоволенні позову відмовити за безпідставністю (а.с. 26-31).
Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набув чинності 08 липня 2017 року, внесено зміни до Сімейного кодексу України. 
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України).
Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Таким чином, положеннями СК України спосіб стягнення аліментів (у частці від доходу відповідача чи у твердій грошовій сумі) поставлений в залежність від вимоги того, хто має на них право.
Відповідно до вказаної норми аліменти на утримання дитини можуть бути стягнуті на користь того з батьків, з ким вона проживає та на чиєму утриманні вона перебуває.
Подання ОСОБА_2 позовної заяви про стягнення аліментів свідчить про те, що згоди з приводу утримання дітей та способів виконання кожним із батьків свого обов`язку, сторони не досягли.
Колегія суддів приходить переконання про те, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про підставність позову щодо необхідності стягнення аліментів з відповідача у частці від доходу, з врахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та обов`язку батька утримувати неповнолітніх дітей, тому за відсутності згоди між сторонами з цього приводу, стягнув аліменти на утримання дітей в судовому порядку.
Разом з цим, колегія суддів не може погодитися із розміром аліментів, які визначені судом. 
Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів визначені статтею 182 СК України.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей; непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. 
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття (ч. 3 цієї статті).
Згідно із ч. 3 ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення на кожну дитину 1/4 частки від усіх заробітків (доходів), але не менше ніж розмір прожиткового мінімуму для кожної дитини, не може бути задоволена, оскільки не відповідає вимогам СК України. 
Аліменти за своїм характером та суттю це кошти, що забезпечують нормальні повсякденні матеріальні умови життя дитини, обидва батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, виходячи з принципу розумності та справедливості, з урахуванням сукупності усіх обставин, які склались між ними, забезпечивши спільно законодавчо визначений розмір прожиткового мінімуму на дитину.
Визначаючи конкретний розмір аліментів, які підлягають стягненню на користь позивачки, апеляційний суд відповідно до ст. 182 СК України враховує вік дітей, яким виповнилось 17 та 6 років, їх стан здоров`я, а також стан здоров`я і матеріальне становище відповідача, який працездатний, офіційно працює, має регулярний дохід, в іншому шлюбі не перебуває, інших непрацездатних дітей та утриманців немає, про свій незадовільний стан здоров`я не повідомляв.
Враховуючи те, що відповідач має стабільний заробіток в середньому 7000 грн. на місяць, інших осіб на своєму утриманні не має, колегія суддів приходить висновку про необхідність стягнення з відповідача ОСОБА_1 аліментів на утримання двох дітей шляхом визначення єдиної частки у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку батька, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття, при цьому з врахуванням встановленого на 2020 рік розміру прожиткового мінімуму на дітей віком до 6 років з 1 січня 2020 року - 1779 гривень та на дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, вказана частка відповідатиме вимозі закону про стягнення аліментів у розмірі не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину для дитини відповідного віку. 
Таким чином, визначений апеляційним судом розмір аліментів не суперечитиме закону та відповідатиме фактичним обставинам справи.
Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 вересня 2019 року змінити, зменшивши розмір частки від заробітку (доходу), яку необхідно стягувати з відповідача ОСОБА_4 як аліменти на користь ОСОБА_2 , на утримання неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1/2 частини на 1/3 частину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 18.06.2019 року до їхнього повноліття.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 11 лютого 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич 

Судді:        С.М. Бойко

С.М. Копняк