ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/1079/19  Номер провадження 22-ц/814/224/20	Головуючий у 1-й інстанції Попов М. С.  Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді: Бутенко С.Б.
Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.
за участю секретаря: Кальник А.М.
розглянув в м. Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 25 жовтня 2019 року у складі судді Попова М.С.
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вирішення спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо,
в с т а н о в и в:
В червні 2019 року позивач  ОСОБА_1 звернувся  до суду з позовом щодо його участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Позовна заява мотивована тим, що він з відповідачкою ОСОБА_2 мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але проживають окремо. Дитина проживає з матір`ю та її чоловіком ОСОБА_3 Батьківство позивача відносно дитини було встановлено 25.01.2018 року рішенням Карлівського районного суду за його позовом. Відповідачі, не визнаючи батьківства позивача, всіляко перешкоджають спілкуванню дитини з рідним біологічним батьком, не виконують рішення суду, яким встановлені рівні права та обов`язки щодо дитини, створюють умови, які унеможливлюють право дитини на підтримання з батьком регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Також вказує, що відповідачі не реагують на численні попередження, профілактичні бесіди як місцевої влади так і органів опіки про відповідальність, що змусило позивача звернутися до суду.
Просив суд встановити порядок участі у вихованні дитини обома батьками у відповідності з розпорядженням органу опіки і піклування Карлівської РДА Полтавської області та передбачити відповідальність сторін за невиконання рішення суду щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, в розмірі 100 тис. грн. з умовою перерахування коштів на рахунок дитини в Ощадбанку.
Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 25 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Встановлено ОСОБА_1 такі способи участі у вихованні сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за згодою та бажанням дитини, з врахуванням стану здоров`я дитини та погодних умов: 
-систематичні побачення з сином у перші та треті суботу і неділю місяця з 14 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин, як в присутності матері так і за її відсутності, за місце проживання дитини або батька, а також в місті (селі) та дитячому садочку (школі); 
-можливість щоденно забирати та приводити сина до та з дитячого садочка (школи) як до місця проживання дитини так і до місця проживання батька;
-спільний відпочинок з сином один раз на рік у літній період (з червня місяця по серпень місяць включно), тривалістю 14 днів; 
-спільне святкування днів народження близьких родичів (діда, баби, батька), з урахуванням графіка відвідування дитиною дитячого садка або навчання дитини в школі.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання судових витрат. Стягнуто з  ОСОБА_2  та ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_1  судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог по 192 грн. 10 коп. з кожного. 
Не погодившись з даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
Доводи скарги ґрунтуються на тому, що суд формально визначив принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та обґрунтованість позовних вимог, які базувались на рішенні органу опіки та піклування, та ухвалив незаконне рішення, яке суттєво обмежує права позивача. Суд надав позивачу 8 годин з 168 годин на тиждень і 206 годин із 8760 годин на рік, тобто у 45 разів менше часу для спілкування з дитиною, ніж відповідачам, що є порушенням і прав дитини. Судом не було враховано протиправні дії відповідачів, факти їх аморальної поведінки та наявність кримінального оточення сім`ї Олефірів, і відповідно дитини, викладені в письмовому поясненні позивача як свідка, та не з`ясовувався стан здоров`я, у тому числі психічного відповідачів, які при реєстрації шлюбу 11.05.2016 року від медобстеження відмовились.
Вказує, що встановлені судом способи участі позивача у вихованні дитини, враховуючи неадекватну поведінку відповідачів, фактично унеможливлюють участь батька у вихованні і розвитку сина.
Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження дитини, виданого 03 березня 2018 року Карлівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського територіального управління юстиції у Полтавській області. 
Батьківство позивача визнано рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 25 січня 2018 року у справі № 531/821/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання батьківства, яке набрало законної сили 27.02.2018 року.
Дитина проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 .
       Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 28 травня 2019 року у справі № 531/300/18, яке набрало законної сили 10.10.2019 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Карлівська районна державна адміністрація, про встановлення місця проживання малолітнього сина з батьком.
Розпорядженням голови Карлівської районної державної адміністрації Полтавської області від 09.11.2018 року № 202 встановлено способи участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина рекомендацією матері дитини ОСОБА_2 не перешкоджати батькові спілкуватися з малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та брати участь у його вихованні та рекомендовано надати можливість батькові спілкуватися з сином за наступним графіком: перший та третій тиждень місяця дитина перебуває у матері, з 12.00 години неділі до 12.00 години наступної неділі; другий та четвертий тиждень дитина перебуває у батька, з 12.00 години неділі до 12.00 години наступної неділі. Рекомендовано батькові ОСОБА_1 своєчасно повертати дитину до місця постійного проживання, дбати про позитивний емоційний та моральний стан дитини.
Аналогічний висновок щодо способів участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано Органом опіки та піклування Карлівської районної державної адміністрації до суду.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо виховання дитини, відповідачі чинять перешкоди позивачеві у спілкуванні з дитиною, що дає йому право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод, та визначив спосіб участі батька ОСОБА_1 у вихованні малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , шляхом систематичних побачень, спільного відпочинку та відвідування дитиною місця проживання батька, враховуючи інтереси дитини. При цьому, судом вірно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень норм процесуального права, що є підставою для скасування або зміни рішення.
Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікаваної Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.
Пунктом 1 статті 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя як право батьків на спілкування з дитиною.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). 
Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом.
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини перша-третя статті 157 СК України).
Спір щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, згідно статті 159 СК України вирішується судом.
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. 
В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про усунення перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною, оскільки сторони самостійно не можуть дійти згоди щодо графіку побачень батька з сином, і встановив відповідний порядок спілкування позивача з дитиною згідно фактичних обставин справи, з урахуванням інтересів дитини, її віку, стану здоров`я, та ставлення батьків до виконання своїх обов`язків.
Факти аморальної поведінки відповідачів, неналежних умов утримання дитини в їх будинку, безвідповідального ставлення матері до виконання батьківських обов`язків та збереження здоров`я дитини, зловживання батьківськими правами, на які посилався позивач, не знайшли підтвердження при розгляді справи і належними та допустимими доказами по справі не доведені. 
Доводи апеляційної скарги щодо скороченого, порівняно з відповідачами, часу його спілкування з сином та недотримання судом принципу рівності прав батьків при визначенні способів його участі у вихованні дитини є безпідставними.
Виходячи з вищенаведених норм права та практики Європейського суду з прав людини, рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і при вирішенні судом спору між батьками у першу чергу враховуються інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, і тільки потім права батьків.
Колегією суддів встановлено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає інтересам малолітньої дитини і прав позивача не порушує.
Висновок органу опіки та піклування щодо способів участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як письмовий доказ по справі, не має для суду заздалегідь встановленої сили.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Визначаючи способи участі батька ОСОБА_1 у вихованні малолітнього ОСОБА_4 та спілкуванні з дитиною шляхом періодичного проживання дитини по два тижні на місяць то в одного, то у іншого з батьків, орган опіки та піклування Карлівської районної державної адміністрації своїх висновків належним чином не мотивував, не з`ясував, як це вплине на розвиток дитини, його психологічний та емоційний стан, та фактично у такий спосіб всупереч рішення Машівського районного суду Полтавської області від 28 травня 2019 року вирішив питання щодо місця проживання дитини, тому суд даний висновок до уваги не бере.
За наведених обставин доводи апеляційної скарги позивача щодо встановлення його участі у вихованні сина згідно рішення органу опіки та піклування Карлівської районної державної адміністрації є безпідставними. 
Частинами першою, другою статті 171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання.
Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й стаття 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю.
Отже, висновки суду про одержання згоди дитини та її бажання на спілкування з батьком відповідає її правам та інтересам і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, на які вказує в апеляційній скарзі позивач. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 25 жовтня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя:                                                        С.Б. Бутенко

Судді:                                                                                О.І. Обідіна

       О.В. Прядкіна

       Повне судове рішення складено 24 січня 2020 року.