Справа № 344/1004/15-ц 
Провадження № 22-ц/4808/1379/19 
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого  Фединяка В.Д.  ( суддя-доповідач)        
суддів:  Бойчука І.В., Девляшевського В.А.  
секретаря  Турів О.М.
з участю             
представників:       ОСОБА_1 адвоката  Сікомаса С.В.; 
    ПАТ КБ "ПриватБанк" Рокетської С.В.,   
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2   про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 23 вересня 2015 року, ухвалене у  складі  судді  Бабій О.М. в м.Івано-Франківську,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2015  року Публічного  акціонерного товариства комерційний  банк «Приватбанк»  (далі ПАТ КБ «ПриватБанк»)  звернулось в суд з позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2   про стягнення заборгованості за кредитним договором №333К від 17 листопада 2006 року. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 17 листопада 2006 року між  ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №333К, згідно умов якого банк надав,  а    позичальник  отримав   кредит у розмірі 6000 дол. США з сплатою 16 % річних з терміном повернення  до 16 листопада 2011 року. Погашення заборгованості здійснюється щомісячно (щомісячний платіж), який складається з заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором боржник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №333 К, між банком та  ОСОБА_2 17 листопада 2006 року укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання виступає поручителем перед банком за виконання зобов`язання ОСОБА_1 .  Всупереч умов кредитного договору, взяті на себе зобов`язання ОСОБА_1 не виковував, тому станом на 21 листопада 2014 року виникла заборгованість у сумі 13 605,17 дол. США, що за офіційним курсом НБУ від 21.11.2014 року еквівалентно 205 302 грн. 02 коп., з яких: 3878,56 дол. США  - заборгованість за кредитом, 5130,68 дол. США - заборгованість по процентах за користування кредитом, 4595,93 дол.-  США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором , яку просив стягнути солідарно  з ОСОБА_1   та  ОСОБА_2   на користь банку.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 вересня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк»  задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» 13 605,17 доларів США, з них: 3 878,56 доларів США (три тисячі вісімсот сімдесять вісім доларів 56 центів) заборгованість за кредитом, 5 130,68 доларів США (пять тисяч сто тридцять доларів 68 центів) заборгованість по процентам за користування кредитом, 4 595,93 долара США (чотири тисячі пятсот девяносто пять доларів 93 цента) - пеня, що за курсом НБУ станом на 21.11.2014 року еквівалентно 205 302 грн. 02 коп. (двісті пять тисяч триста дві гривні 02 коп.) заборгованості за кредитним договором № 333К від 17.11.2006 року та 2053 грн 02 коп витрат по оплаті судового збору.
Не погоджуючись із рішенням суду,   ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що виразилось у неповному з`ясуванні судом усіх обставин справи. Зокрема, апелянт вказує на те, що у  зв`язку з пред`явленням ПАТ КБ «Приват Банк» позову в Кіровський районний суд м. Дніпропотревськ про дострокове стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №333К від 17 листопада 2006 року, незаконним є нарахування процентів за період від дня пред`явлення такого позову і по даний час. Таким чином, вимоги банку про стягнення процентів та пені не ґрунтується на вимогах закону. Посилання суду на відсутність в справі належним чином завіреної копії рішення Кіровського районного суду м.Дніпропотревськ від 14 квітня 2011 року по справі №2-1792/2011 є помилковим, оскільки відповідно до ЗУ «Про доступ до судових рішень» доступ до судових рішень є відкритий. Крім того, згідно умов кредитного договору сторони встановили строк повернення кредиту до 16 листопада 2011 року та погоджено строк виконання зобов`язання зі щомісячним погашенням платежів у розмірі 146, 20 дол США.  Пред`явивши позов  у січня 2015 року ПАТ КБ «Приват Банк» пропустив строк позовної давності. Незаконним вважає  і  стягнення пені в іноземній валюті.
12 листопада 2019 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що оскаржуване рішення суду про відмову у стягненні заборгованості з неї як поручителя відповідає вимогам закону. Банк звернувся в суд з позовом про стягнення  заборгованості за кредитним строком у січні 2015 року, тобто зі спливом 4 річного терміну з часу настання строку виконання боржником основного зобов`язання. Строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування зобов`язань,  між кредитором і поручитель, зі спливом визначено строку такі правовідносини припинились. 
Рінення  суду  щодо  відмови  у  стягнені  з  поручителя ОСОБА_2   заборгованості  за  кредитним  договором  не  оскаржується, тому  відповідно ст. 367 ЦПК України  не  перевіряється.
В судовому засіданні представник    ОСОБА_1 підтримав доводи   апеляційної скарги, просить задовольнити  подану  скаргу.
Представник  ОСОБА_2 вважає  оскаржуване   рішення  суду  щодо   поручителя   законним  та  обгрунтованим.
Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» доводи апеляційної скарги заперечила. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі  доводи, апеляційний суд дійшов висновку про часткове  задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 порушено зобов`язання за кредитним договором № 333К від 17 листопада 2006 року. Згідно розрахунку поданого ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 перестав виконувати щомісячні зобов`язання з погашення кредиту та сплати процентів за його користування в лютому 2009 року, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 25 789,64 доларів США, що станом на 17 грудня 2015 року еквівалентно 606 314,33 грн, яку стягнув з відповідача на користь банку. З лютого 2009 року рахується шестимісячний строк звернення позивача до поручителя із вимогою про стягнення заборгованості. Позивач направив вимогу поручителю 17.12.2014 року, а до суду звернувся із позовною заявою 26 січня 2015 року. Таким чином, порука ОСОБА_2 припинена, оскільки позивач не звернувся в строки визначені Законом до поручителя із вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором, тому вимога про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 не підлягає до задоволення.
Проте з висновком суду повністю погодитись   не можна, так як суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які є недоведеними, та неправильно застосував норми матеріального права.
Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом  встановлено,  що  17 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №333К, згідно умов якого банк надав  позичальнику  кредит у розмірі 6000 дол. США з сплатою 16 % річних з терміном повернення  до 16 листопада 2011 року.
Згідно п. 1.1 договору та як вбачається із Додатку № 1 до договору, погашати кредит ОСОБА_1 повинен був згідно графіку щомісячними фіксованими платежами в сумі 146,20 долари США (а.с.13).
В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 333К від 17.11.2006 року, між ОСОБА_2 та позивачем було укладено договір поруки від 17.11.2006 року(а.с. 16).
За змістом п. 4 договору поруки, позичальник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники.
29  грудня  2010  року  ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось  в Кіровський  районний  суд Дніпропетровської області   до  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2   про  стягнення  заборгованості  за  кредитним договором №333К   від 17 листопада 2006 року.
Заочним  рішенням Кіровського  районного  суду  Дніпропетровської області  від 14  квітня 2011  року позов задоволено.
Ухвалою  Кіровського  районного  суду Дніпропетровської області  від 14  квітня 2011  року від 20  грудня  2011  року зазначене  рішення  скасовано,  а  ухвалою  цього  ж  суду  від  11  жовтня  2012  року  позовну  заяву    ПАТ КБ «ПриватБанк»  від 29.12.2010 залишено  без розгляду (а.с.53-58,61-73,105).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. 
Отже, пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту і сплати відсотків за користування ним кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.
На  час  звернення  позивача  до  суду – 26  січня 2015  року  ОСОБА_1 взяті  на  себе  зобов`язання  за  кредитним  договором  не  виконав,  унаслідок  чого  виникла  заборгованість за  кредитним  договором, яка, за розрахунком  поданим   ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 21 листопада 2014 року  становить  у сумі 13 605,17 дол. США, що за офіційним курсом НБУ від 21.11.2014 року еквівалентно 205 302 грн. 02 коп., з яких: 3878,56 дол. США  - заборгованість за кредитом, 5130,68 дол. США - заборгованість по процентах за користування кредитом, 4595,93 дол.-  США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором .
За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).
Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі N 14-10цс18.
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
У частині першій статтею 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Судом установлено, що у пункті 4.7 спірного кредитного договору сторони, керуючись статтею 259 ЦК України, дійшли згоди збільшити строк позовної давності до 5 років (а.с.3).
Встановлено, що представником  ОСОБА_1 ОСОБА_3   подано  суду  заяву  про  про застосування строку позовної давності.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). 
Позивач звернувся до суду з позовом у січні 2015 року, тобто до   спливу п`ятирічного строку позовної давності, перебіг якої розпочався 29 грудня 2010 року, тому заява представника відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.
Отже, п`ятирічний строк позовної давності слід рахувати з 10 грудня  2009 року, а  розмір  заборгованості  за  кредитним  договором до 29  грудня  2010  року.
Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).
За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.
За  розрахунком  поданим   ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 21 листопада 2014 року  становить  у сумі 13 605,17 дол. США, що за офіційним курсом НБУ від 21.11.2014 року еквівалентно 205 302 грн. 02 коп., з яких: 3878,56 дол. США  - заборгованість за кредитом, 5130,68 дол. США - заборгованість по процентах за користування кредитом, 4595,93 дол.-  США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором   частково   проведений  поза  строком  попозовної давності.
Судом  установлено,  що   в  межах  строку позовної  давності  станом  на  грудень   2009  року  заборгованість  ОСОБА_1    за  кредитним  договором  №333к від 17  листопада  2007  року    за  період    з 10 грудня  2009  року  по 29  грудня  2010  року  становить   в  сумі   3 878,56 доларів США (три тисячі вісімсот сімдесять вісім доларів 56 центів) заборгованість за кредитом, 445,62  доларів США (чотириста  сорок  п`ять  доларів 62 центи) заборгованість по процентам за користування кредитом, 10 672,16  грн (десять тисяч шістсо сімдесят дві  гривні 16 коп.)  - пеня, що  підтверджується  розрахунком  заборгованості  поданим  банком (а.с.5-7).
Щодо  спростування  такого розрахунку  представником  відповідача  доказів  не  подано.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої  інстанції  як таке, що постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з допущенням порушення норм матеріальногота  процнсуального права, тому підлягає  скасуванню з  ухвалення  нового  рішення  про  часткове задоволення  позову ПАТ КБ "ПриватБанк".
Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Згідно ч.1,п.п.1,2 ч. 2 ст 141 ЦПК України  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача. 
Оскільки  позовні   вимоги  ПАТ КБ "ПриватБанк" підлягають  частковому  задоволенню,  то   понесені  витрати  на  судовий збір    слід  покласти  на  відповідача пропорційно  розміру  задоволених позовних вимог -  652  грн (шістсот п`дисят дві  гривні)  витрат по оплаті судового збору (3 878,56 доларів США (три тисячі вісімсот сімдесять вісім доларів 56 центів) заборгованість за кредитом +  445,62  доларів США (чотириста  сорок  п`ять  доларів 62 центи) заборгованість по процентам за користування кредитом х 15,09 курс долара на  час  подання позову = 65 122 ).
Так  як  відповідачем  сплачено  судовий  збір  у  розмірі  3079,53  грн  за  подання  апеляційної скарги, то  при  частковому  задоволенні  позову  на  його користь слід  стягнути  з  позивача 1400  грн  судового збору.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та   у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Ціна позову в даній справі становить 75 794 грн  і   станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*100=192 100 грн).
Отже зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, тому в  касаційному  порядку   оскарженню не  підлягає, крім випадків,  передбачених п. 2  ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   задовольнити частково. Рішення   Івано-Франківського міського суду від 23 вересня 2015 року в  частині  стягнення   із ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» 13 605,17 доларів США заборгованості за кредитним договором № 333К від 17.11.2006 року та 2053 грн 02 коп. витрат по оплаті судового збору  скасувати.
Ухвалити у  цій  частині  нове  рішення.
Позов ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1    про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути    із ОСОБА_1 ,  ідентифікаційний  код НОМЕР_1 ,  в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованість  за  кредитним  договором  №333к від 17  листопада  2007  року   станом  на  21  листопада  2014  року   за  період    з 10 грудня  2009  року  по 29  грудня  2010  року   в  сумі   3 878,56 доларів США (три тисячі вісімсот сімдесять вісім доларів 56 центів) заборгованість за кредитом, 445,62  доларів США (чотириста  сорок  п`ять  доларів 62 центи) заборгованість по процентам за користування кредитом, 10 672,16  грн (десять тисяч шістсо сімдесят дві  гривні 16 коп.)  - пеня  та 652  грн (шістсот п`дисят дві  гривні)  витрат по оплаті судового збору.  
Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на  користь ОСОБА_1 1400 грн (одну  тисячу чотириста гривень) витрат по оплаті   судового збору    за  подання   апеляційної  скарги.
Постанова набирає чинності з моменту проголошення і в  касаційному  порядку  оскаженню  не  підлягає, а у  випадках передбачених  п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України  може  оскаржена в касаційному порядку  безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з  дня складання повного судового рішення.
Повний текст складений 11 грудня 2019 року.

Судді:       В.Д.Фединяк           І.В.Бойчук
        В.А.Девляшевський