ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" лютого 2020 р.           Справа№ 910/6140/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Дикунської С.Я.
суддів:            Шаптали  Є.Ю. 
          Тищенко О.В. 

секретар судового засідання        Кубей В.І.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання
розглянувши матеріали апеляційної скарги   Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітон Компані»
на рішення  Господарського суду міста Києва
від                      12.08.2019 (повний текст складено 14.08.2019) 
у справі             №910/6140/19 (суддя Бондаренко Г.П.)
за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітон Компані»
до                     Акціонерного товариства Комерційний банк 
«Приватбанк»
про                      визнання недійсними пункту договору 
                    фінансового лізингу

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Капітон Компані» (далі -  ТОВ «Капітон Компані», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк  «Приватбанк» (далі -  АТ КБ «Приватбанк», відповідач) про визнання недійсним п. 8.2 Договору фінансового лізингу № 4К16086ЛИ від 16.09.2016, а саме, щодо підстав його розірвання в односторонньому порядку за ініціативою банківської установи, адже такі умови суперечать приписам чинного законодавства України.
Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову, вказуючи на те, що  укладення позивачем  Договору з передбаченими у ньому умовами (п. 8.2), в тому числі й тими, які позивач вважає несправедливими та незаконними, було правом позивача  (елементом його договірної свободи), відтак відсутні підстави  для визнання цих умов недійсними за наведених позивачем  підстав. Крім цього,   під час укладення спірного Договору та  його дії  жодних застережень зі сторони позивача не надходило, а відповідні заперечення виникли лише після направлення позивачу повідомлення про розірвання Договору фінансового лізингу через наявну у нього заборгованість, яка не була погашена.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.08.2019 у справі №910/6140/19 в задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітон Компані» до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсними пункту договору фінансового лізингу відмовлено повністю.
Не погоджуючись із згаданим рішенням, ТОВ «Капітон Компані» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняти нове, яким визнати недійсним п. 8.2 Договору фінансового лізингу №4К16086ЛИ від 16.09.2016, укладеного між ТОВ «Капітон Компані» та АТ КБ «Приватбанк». В обґрунтування своїх вимог зазначило, що  оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта,  обґрунтовуючи рішення, суд першої інстанції посилався на положення ст. 782 ЦК України, яка відноситься до загальних положень  про найм (оренду)  та встановлює право наймодавця  відмовитись від договору, в той час як відносини лізингу регулюються  параграфом 6 глави 58 ЦК України. На переконання апелянта, застосовуючи ст. 782 ЦК України, місцевий суд не врахував, що відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України  особливості  реалізації права  лізингодавця  на односторонню відмову  від договору лізингу  встановлено  ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», а не  ст. 782 ЦК України, яка не підлягала застосуванню.  Крім цього, посилаючись на  ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг», суд першої інстанції не взяв до уваги, що вказаною статтею лізингодавцю надано право відмовитись від договору у випадках, передбачених договором  або законом, проте  порядок відмови від договору лізингу  встановлено саме ч. 2 ст. 7 вищезгаданого Закону. Таким чином, на переконання апелянта,  умовами п. 8.2 Договору  фінансового лізингу щодо підстав та порядку розірвання договору в односторонньому порядку за ініціативою банку (лізингодавця) шляхом письмового повідомлення порушується встановлений ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» порядок відмови від договору лізингу.
Заперечуючи проти апеляційної  скарги, відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги,  оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що  в силу положень чинного законодавства  свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. За твердженнями відповідача, укладення позивачем  Договору з передбаченими у ньому умовами (п. 8.2), в тому числі й тими, які позивач вважає несправедливими та незаконними, було правом позивача  (елементом його договірної свободи), отже немає підстав  для визнання цих умов недійсними, на чому наполягає  позивач. Під час укладення  Договору та його дії  жодних застережень позивач не висловлював аж до направлення йому повідомлення про розірвання Договору  фінансового лізингу через непогашену заборгованість. Крім цього, на думку відповідача, приписи  ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг»  не обмежують сторони та не забороняють їм  визначати умови (підстави), за яких лізингодавець може  відмовитись від договору фінансового лізингу або ініціювати розірвання його в односторонньому порядку.  На переконання відповідача,  за змістом ст. 10 вказаного Закону відмова лізингодавця  від договору та розірвання лізингодавцем договору можливі не тільки у випадках, передбачених законом, а й з підстав, погоджених сторонами за договором. Відповідно посилання  апелянта щодо порядку  відмови від договору та його розірвання виключно  на підставі ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг»  не відповідають положенням цього Закону, його обґрунтування з приводу незастосування судом першої інстанції цієї норми є безпідставними та такими, що обумовлені лише  його власною інтерпретацією положень чинного законодавства тощо.
В судове засідання апеляційної інстанції 18.02.2020 з`явився представник відповідача, представник позивача не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав, відтак апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.
Представник відповідача в даному судовому засіданні апеляційної інстанції надав  пояснення, в яких  заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як встановлено матеріалами справи, 16.09.2016 ПАТ КБ «Приватбанк» (відповідачем, банком за договором) та ТОВ «Капітон Компані» (позивачем, лізингоодержувачем за договором) укладено Договір фінансового лізингу № 4К16086ЛИ (далі - Договір), за умовами якого банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банка в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені Договором строки, на умовах фінансового лізингу.
Відповідно до п. 3.1 Договору передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно акту прийому - передачі майна. З моменту підписання такого акту лізингоодержувач несе повну цивільну відповідальність перед третіми особами за його використання.
Положеннями п. 5.1.8 Договору сторони погодили, що банк має право відмовитися від договору і вимагати повернення майна, якщо лізингоодержувач не сплачує лізингові платежі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови банку від договору, Договір є розірваним з зазначеної банком у повідомленні про відмову від Договору дати.
За змістом п. 6.2.4 Договору лізингоодержувач зобов`язався повернути майно банку у випадку розірвання договору в стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу, сплативши при цьому банку заборгованість по лізингових платежах на поточну дату, інших платежів за договором, а також відшкодувавши заподіяні цим збитки, в строк не пізніше дати розірвання Договору.
Цей договір згідно п. 8.1 підлягає розірванню в односторонньому порядку за ініціативою лізингоодержувача після письмового повідомлення про це банка за 3 дні за наявної погодженої банком пропозиції щодо нового лізингоодержувача.
Договір підлягає розірванню в односторонньому порядку за ініціативою банку (п. 8.2 Договору) шляхом письмового повідомлення про це лізингоодержувача за 3 (три) дні, у наступних випадках: у випадку невиконання лізингоодержувачем зобов`язань з належного/цільового використання майна, збереження майна. Не отримання згоди банку у встановлених випадках (п. 8.2.1); у випадках одержання ухвали про порушення справи про банкрутство, постанови про накладення арешту на майно, вироку суду про конфіскацію майна лізингоодержувача (п. 8.2.2); у випадку повної або часткової несплати лізингового платежу лізингоодержувачем, якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 (тридцять) днів. Порушення строків сплати винагороди за Договором (п. 8.2.3); у випадку, якщо майно знищене, пошкоджене та не може бути відновлене (у повідомленні банк зазначає суму збитків та санкцій) (п. 8.2.4).
Відповідно до п. 8.4 Договору у повідомленні про розірвання сторони зазначають причину дострокового розірвання Договору, при цьому договорів про внесення змін сторони не укладають.
Строк дії Договору згідно п. 9.1 з дати його підписання по 25.08.2024, в частині невиконаних сторонами зобов`язань діє до повного їх виконання.
Одним із способів захисту цивільного права на підставі ч. 2  ст. 16 ЦК України може бути зокрема, визнання правочину недійсним.
За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлено ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідними для чинності правочину, є, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
За приписами п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі постанова Пленуму № 9) відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК  України).
Під охоронюваними законом інтересами згідно рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлене загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.
Аналіз згаданих положень дає підстави вважати, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин за приписами ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Правочином на підставі ч.1 ст. 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).
Сторони згідно ст. 627 ЦК України є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору (ст. 628 ЦК України ) становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Положеннями п. 3 ч.1 ст. 3, ст. 6  ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб`єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
За змістом ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов`язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.
Як вище згадувалось, оскаржуючи законність умов  п. 8.2 Договору щодо підстав та порядку розірвання Договору в односторонньому порядку за ініціативою банку (лізингодавця) лише шляхом письмового повідомлення,  позивач наполягав на тому, що такі умови суперечать ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», значно погіршують становище лізингоодержувача та порушують його право на предмет лізингу, а також принципи цивільно-правових відносин (ст. 3 ЦК України) справедливості, добросовісності та розумності.
За приписами ч.ч. 1, 4 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Таким чином, про зміну та розірвання договору сторони вправі домовитися у будь-який час на свій розсуд незалежно від наявності підстав порушення договору. Розірвання або зміни договору може відбутися у зв`язку із односторонньою відмови від договору однієї із його сторін, що тягне правові наслідки його розірвання або зміни. У даному випадку зміст поняття «підстава» розірвання або зміни договору є дещо іншою. Поняттям підстава розірвання або зміни договору у даному разі охоплюється: по-перше, підстава для односторонньої відмови від договору, а по-друге, сам правочин щодо односторонньої відмови від договору. Тобто, коли констатується, що договором або законом передбачена можливість односторонньої відмови від договору, завжди мається на увазі підстава, передбачена договором або законом, для вчинення односторонньої відмови від договору, що у свою чергу, як юридичний факт та правочин, є підставою для настання правових наслідків розірвання або зміни договору.
Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.
Положеннями ст. 782 ЦК України визначено право наймодавця відмовитися від договору найму. Наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.
Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначено Законом України «Про фінансовий лізинг».
За змістом  ч. 2 ст. 7 цього Закону лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів. Стягнення за виконавчим написом нотаріуса провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом.
Отже, за змістом ст. 782 ЦК України, ч. 2 ст. 7 та ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено право лізингодавця на односторонню відмову від договору у випадку несплати лізингоодержувачем платежів, при цьому ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено право лізингодавця у безспірному порядку вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.
З огляду на наведене, апеляційний суд вважає правомірними висновки суду першої інстанції про те, що приписи п. 8.2 Договору, якими сторони  узгодили випадки розірвання договору в односторонньому порядку за ініціативою банку шляхом письмового повідомлення про це лізингоодержувача внаслідок порушення ним умов Договору, повністю відповідає положенням чинного на момент укладання договору законодавству.
Твердження апелянта про те, що місцевий суд безпідставно  посилався на приписи ст. 782 ЦК України, які відносяться до загальних положень  про найм (оренду)  та встановлюють право наймодавця  відмовитись від договору, коли відносини лізингу регулюються  параграфом 6 глави 58 ЦК України, не заслуговують на увагу як безпідставні та необґрунтовані, адже  згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України  до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Аналіз зазначеної норми в контексті параграфу 1 глави 58 ЦК України свідчить, що ч. 2 ст. 806 ЦК України закріплена норма, яка відсилає до загальних положень про договір найму (параграф 1 глави 58 ЦК України), тому до договору лізингу можуть субсидіарно застосовуватися положення параграфу 1 Глави 58 ЦК України, а не інші параграфи цієї глави. 
Крім цього,  вимоги ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг»  не обмежують сторони та не забороняють їм  визначати умови (підстави), за яких лізингодавець може  відмовитись від договору фінансового лізингу або розірвати його в односторонньому порядку.  Відмова лізингодавця  від договору та розірвання лізингодавцем договору можливі (ст. 10 вказаного Закону)  не тільки у випадках, передбачених законом, а й з підстав, погоджених сторонами за договором. Відповідно твердження  апелянта  про встановлення порядку  відмови від договору та його розірвання виключно  ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг»  не відповідають вимогам цього Закону,  посилання останнього на незастосування судом першої інстанції вказаної норми є безпідставними й обумовлені лише власною інтерпретацією скаржником  цих положень чинного законодавства тощо.
Крім цього, в силу приписів діючого законодавства  свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Укладення позивачем  Договору за передбачених у ньому умов (п. 8.2), в тому числі й тих, які він вважає несправедливими та незаконними, було його правом  (елементом його договірної свободи),  відтак відсутні підстави  для визнання згаданих умов недійсними за наведених  позивачем підстав. Тим більше, що як під час укладення спірного Договору, так і протягом його дії  жодних застережень до  п. 8.2 Договору з боку позивача не надходило - відповідні заперечення виникли лише після надіслання позивачу повідомлення про розірвання Договору  через наявну у останнього непогашену заборгованість. 
Таким чином, місцевий суд дійшов правомірного висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог  позивача про визнання недійсним  п. 8.2 Договору щодо підстав його розірвання в односторонньому порядку за ініціативою банківської установи, відтак законно відмовив у задоволенні позовних вимог за вищенаведених обставин.
Доводи апелянта (позивача) з приводу неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи,  неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Враховуючи положення ч. 1   ст. 9 Конституції України  та  ратифікацію   Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття  Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати   Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи  апелянта, які викладено в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильність вирішення спору у даній справі.
За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітон Компані» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2019 у справі №910/6140/19 - без змін.
Матеріали справи №910/6140/19 повернути до Господарського суду міста Києва. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст.  288-289  ГПК України.

                                              Повний текст постанови складено 20.02.2020

Головуючий суддя                                                            С.Я. Дикунська 

Судді                                                                                Є.Ю. Шаптала

                                                                                О.В. Тищенко