Справа № 460/4979/16-ц                                         Головуючий у 1 інстанції: Карпин І.М. 
Провадження № 22-ц/811/3264/19                                Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 
Категорія:77

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       17 лютого 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючого – судді Цяцяка Р.П., 
               суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,
за участю: секретаря Куцика І.Б.;
Вук У.І. – представника ПАТ «Львівгаз»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 31 липня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації (ПАТ) «Львівгаз» про визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що наказом по ПАТ «Львівгаз» від 30 вересня 2016 року № 122-к/тр «Про звільнення» позивача було звільнено з посади начальника Яворівського УЕГГ у зв`язку із скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України. Своє звільнення з роботи позивач вважає незаконним та таким, що проведено з порушенням встановленого порядку звільнення працівників з підстав, що передбачені п.1 ст.40 КЗпП України, а саме: статей 42, 43 та 49-2 КЗпП України, оскільки за змістом ч.1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. З пропозиції, датованої 28 вересня 2016 року, вбачається, що при вирішенні питання про його працевлаштування відповідачем не було запропоновано позивачу посади, яка б відповідала його спеціальності, рівню кваліфікації та досвіду роботи. Крім того, 26 вересня 2016 року профспілковий комітет філії Яворівське управління по експлуатації газового господарства ПАТ «Львівгаз» одноголосно прийняв рішення про ненадання згоди на розірвання трудового договору з позивачем за п.1 ст.40 КЗпП України (а.с. 1-6).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 246-250).

Дане рішення оскаржив позивач.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.
Вважає, що «судом не встановлено чи відбулась фактична зміна діяльності Відповідача, не з`ясовано чи надано (позивачу) всі вакантні посади та своєчасність надання, не надано належної оцінки рішенню профспілкового комітету про відмову в скороченні». 
Вважає, що «пропозиції (вакантних посад) (позивачу) повинні були надаватись не по залишковому принципу, а в зв`язку з наявністю переважного права залишення на роботі» (а.с. 255-258).

       Апелянт ОСОБА_1 , будучи своєчасно належним чином повідомленим про час і місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, однак повторно подав до суду клопотання про апеляційний розгляд справи без його участі – за тієї обставини, що позов він підтримує та наполягає на його задоволенні (том 2, а.с. 29, 37).

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81), і що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів” міститься роз`яснення про те, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Виходячи з предмета даного спору, а саме: встановлення законності чи незаконності звільнення позивача з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП, саме на відповідача покладається обов`язок доведення суду належними та допустимими доказами факту наявності змін в організації виробництва і праці, зокрема - ліквідації, реорганізація або перепрофілювання організації, скорочення чисельності або штату її працівників; додержання організацією норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; факту відмови позивача від переведення на іншу роботу або того, що відповідач не мав можливості перевести позивача за його згодою на іншу роботу в підприємстві, а також того факту, що позивач не користувався переважним правом на залишення на роботі та що він попереджався за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи, що у ПАТ «Львівгаз» у 2016 році мали зміни в організації виробництва і праці, зокрема - скорочення чисельності та штату працівників підприємства.
Так, наказом по ПАТ «Львівгаз» від 20.07.2016 року № 100-16 «Про скорочення штату працівників ПАТ «Львівгаз» з 01.10.2016 року було введено в дію нову організаційну структуру ПАТ «Львівгаз», що передбачало скорочення до 30.09.2016 року штату працівників ПАТ «Львівгаз» (том 1, а.с. 10, 235). 
Як вбачається з доводів, як позовної заяви, так і апеляційної скарги, позивач (апелянт) факт скорочення чисельності та штату працівників підприємства не заперечує та не оспорює, а у позовній заяві посилається лише на своє переважне право на залишення на роботі у відповідності до статті 42 КЗпП України. 
В той же час, судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається учасниками справи, що позивач працював на посаді начальника Яворівського УЕГГ і така посада була єдиною в підприємстві, а відтак (за наведених обставин) питання переважного права на залишення позивача на роботі з`ясуванню та дослідженню не підлягає.

Частиною 3 статті 64 Господарського кодексу України встановлено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
За змістом роз`яснень, які містяться у пункті 19 вище згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9, при проведенні вивільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).
За вище наведених обставин обговорення судом питання «доцільності» чи «недоцільності» скорочення власником підприємства будь-якої посади було б прямим втручанням в господарську діяльність підприємства, що є неприпустимим.

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи, що відповідачем позивачу пропонувалися вакантні посади на підприємстві, від яких останній відмовився, що стверджується (в тому числі) і його власноручно написаними відмовами на цих пропозиціях (том 1, а.с. 18).
Ні позовна заява, ні апеляційна скарга, не містять доводів про наявність у новому штатному розписі ПАТ «Львівгаз» (введеному в дію з 01.10.2016 року) конкретних вакантних посад, на які б міг претендувати позивач, однак такі так і не були йому запропонованими відповідачем.
За вище наведених обставин відмову позивача від переведення на іншу роботу (том 1, а.с. 18) аж ніяк не можна визнати обґрунтованою. 

Статтею 43 КЗпП України встановлено, що рішення виборного органу первинної профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.
Самим позивачем в обґрунтування заявлених ним позовних вимог до позовної заяви було долучено протокол засідання профспілкового комітету філії Яворівського управління ПАТ «Львівгаз» від 26.09.2016 року, на якому розглядалося подання адміністрації підприємства про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників, який не містить жодного обґрунтування відмови у наданні такої згоди на звільнення позивача (т.1, а.с. 9).
За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що роботодавець (відповідач) вправі був звільнити позивача за відсутності згоди на це первинної профспілкової організації, а апеляційна скарга не містить жодних доводів на спростування цього висновку. 

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Яворівського районного суду Львівської області від 31 липня 2019 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 20 лютого 2020 року.

       Головуючий:                                                Цяцяк Р.П.

       Судді:                                                                Крайник Н.П.

                                                                       Шеремета Н.О.