Постанова
іменем України 
13 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 760/3861/19
провадження № 51-5413км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
засудженого                                  ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),
захисника                                       ОСОБА_6 ,
законного 
представника потерпілої            ОСОБА_7 ,
                                                               
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника 
ОСОБА_6 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 23 травня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року  у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62018100000000035, за обвинуваченням 
 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Києва, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості, 
 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі – КК).  

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини  
 
За вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 23 травня 
2019 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 187 КК до позбавлення волі на строк 3 роки.  
На підставі ст. 55 КК ОСОБА_5 позбавлено права обіймати посади в органах внутрішніх справ Національної поліції України на строк 3 роки. 
Як зазначено у вироку, 20 грудня 2018 року близько 17:40 
ОСОБА_5 , будучи працівником правоохоронного органу (поліцейським відділення № 2 взводу № 1 роти № 2 батальйону конвойної служби Головного управління Національної поліції у м. Києві), перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, прямуючи в сторону будинку № 83-б на вул. В. Гавела в м. Києві, вчинив напад на малолітню ОСОБА_8 , під час якого, погрожуючи застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілої, і демонструючи при цьому ніж, а також застосовуючи фізичне насильство, заволодів мобільним телефоном «Meizu М6» моделі «М711Н», чохлом та карткою пам`яті, заподіявши ОСОБА_7 матеріальної шкоди на суму 
1961,67 грн.
Київський апеляційний суд ухвалою від 09 жовтня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишив без зміни.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить змінити судові рішення,  звільнити засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що місцевий суд при призначенні ОСОБА_5 покарання не врахував усіх пом`якшуючих обставин та даних про його особу, які давали можливість застосувати до засудженого положення ст. 75 КК. Вказує, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на зазначені порушення, залишаючи його апеляційну скаргу з приводу суворості призначеного засудженому покарання без задоволення, своє рішення належним чином не мотивував. Вважає ухвалу апеляційного суду такою, що не відповідає вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
 
Позиції учасників судового провадження
 
         Засуджений ОСОБА_5 у режимі відеоконференції та захисник ОСОБА_6 підтримали доводи касаційної скарги та просили звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
            Законний представник потерпілої – ОСОБА_7 заперечував проти задоволення касаційної скарги та просив судові рішення щодо ОСОБА_5 залишити без зміни.  
            
Мотиви Суду          
 
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При цьому відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого.
Висновків судових інстанцій щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого злочину та кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 187 КК захисник у касаційній скарзі не оспорює.
Як видно з матеріалів справи, суд першої інстанції, з`ясувавши думку учасників судового провадження щодо недоцільності дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорювалися, з`ясувавши правильність розуміння змісту цих обставин, переконавшись у добровільності такої позиції учасників судового провадження та роз`яснивши їм про позбавлення права на оскарження цих обставин в апеляційному порядку, розглянув справу за правилами ч. 3 ст. 349 КПК.
Кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 187 КК є правильною.
Що стосується призначеного покарання засудженому ОСОБА_5 , то колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до вимог ст. 50 КК метою покарання є виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Статтею 65 КК передбачено, що суд призначає покарання у межах, установлених у санкціях частин статей Особливої частини КК, які передбачають відповідальність за вчинені злочини, відповідно до положень Загальної частини КК, із урахуванням ступеню тяжкості вчинених злочинів, даних про особу винного та усіх обставин справи. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Так, при призначенні ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, суд, зокрема, урахував, що засуджений вчинив тяжкий злочин, перебуваючи у стані  алкогольного сп`яніння, щодо малолітньої дитини. Разом із тим, з урахуванням того, що ОСОБА_5 щиро розкаявся у вчиненому, раніше не судимий, має на утриманні малолітню дитину, а також зважаючи на його характеристики, місцевий суд призначив засудженому покарання у мінімальній межі санкції за вчинений злочин. 
Апеляційний суд, погоджуючись із таким рішенням місцевого суду, як убачається зі змісту ухвали від 09 жовтня 2019 року, ретельно перевірив усі доводи апеляційної скарги захисника щодо суворості призначеного 
ОСОБА_5 покарання і дав мотивовану відповідь на них, зазначивши, на яких підставах цю апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з реальним його відбуттям відповідає вимогам статей 50, 65 КК.  
За правилами ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Колегія суддів не вбачає підстав для призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК, оскільки у справі не встановлено обставин, за яких можливе звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням.
З урахуванням наведеного касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Водночас судові рішення в прядку ч. 2 ст. 433 КПК підлягають зміні на таких підставах.
Як убачається з вироку, місцевий суд на підставі ст. 55 КК призначив ОСОБА_5 , який на час вчинення злочину був працівником правоохоронного органу, додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах внутрішніх справ Національної поліції України на строк 3 роки. Таке рішення мотивовано тим, що вчинений ОСОБА_5 злочин не сумісний із званням поліцейського.
Разом із тим, за правилами ст. 55 КК, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове покарання у випадках, коли воно не передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, може бути призначене лише в тих випадках, коли злочин вчинений за посадою або у зв`язку із заняттям певною діяльністю.
З матеріалів справи вбачається, що на час вчинення злочину 
ОСОБА_5 працював поліцейським відділення № 2 взводу № 1 роти № 2 батальйону конвойної служби Головного управління Національної поліції у 
м. Києві. Проте вчинення ним розбійного нападу на малолітню потерпілу жодним чином не пов`язано з його діяльністю як працівника правоохоронного органу. Отже, йому не може бути призначено додаткове покарання, яке не передбачено санкцією ч. 1 ст. 187 КК, у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.
Суд апеляційної інстанції під час перегляду вироку на зазначене порушення уваги не звернув.
            За таких обставин з вироку та ухвали апеляційного суду підлягає виключенню рішення судових інстанцій про призначення ОСОБА_5 на підставі ст. 55 КК додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах внутрішніх справ Національної поліції України на строк 3 роки.
            Будь-яких інших передбачених законом підстав для зміни судових рішень, колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 23 травня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_5 в порядку ч. 2 ст. 433 КПК змінити.
Виключити з вироку та ухвали апеляційного суду рішення судових інстанцій про призначення ОСОБА_5 на підставі ст. 55 КК додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах внутрішніх справ Національної поліції України на строк 3 роки.
У решті судові рішення щодо ОСОБА_5 залишити без зміни.    Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                ОСОБА_3