КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
_________________________
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
справа № 752/12396/18                             Головуючий у 1-й інстанції суддя: Шкірай М.І.
 
05 лютого 2020 року                                                                                                                м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
судді-доповідача - Саліхова В.В.
суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,
 
розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК Українив м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 липня 2019 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до  ОСОБА_2  та просило стягнути із відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.12.2010 у розмірі 109 900,43 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 2530,09 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 96 896,80 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 4 764,00 грн.; штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн.; штрафу (процентна складова) - 5209,54 грн.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 липня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 28 279,15 грн. та судовий збір у розмірі 1 762 грн., а всього - 30 041,15 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Посилається на порушення судом норм процесуального права. 
В обґрунтування своїх доводів вказує, що позичальник не підписував відповідні правила, а відтак банк не має право нараховувати проценти та неустойку та зобов`язаний повернути лише тіло кредиту відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17. Зазначає про неможливість нарахування процентів та неустойки після строку повернення кредиту, оскільки після того, як банк направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором та останній сам припинив свою дію.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2772/2020	
У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що окрім заяви підписаної відповідачем по справі від 21.12.2010, підписано Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 21.12.2010.
Звертає увагу на те, що зазначена Довідка містить встановлену процентну ставку 2,5 % на місяць, розмір щомісячного платежу, розмір комісії, пеню та іншу інформацію. Звертає увагу про неможливість застосування до спірних правовідносмин правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги про стягнення заборгованості по кредиту підлягають задоволення, оскільки підтверджені належними доказами. 
Оскільки, відповідно до ст. 549 ЦК України, штраф і пеня є видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення недопустиме, а тому не підлягає стягненню заборгованість за пенею та комісією. Вимоги позивача про стягнення штрафу підлягають задоволенню.
З відповідача підлягають стягненню проценти за користування кредитом, нараховані лише за період з жовтня 2013 року по 31 серпня 2016 року у розмірі 20039,52 грн., враховуючи строку кредитування.
З таким висновком суду першої інстанції не погоджується колегія суддів.
Матеріали справи свідчать та при розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що 21.12.2010 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 2 600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.
У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.
До кредитного договору банк додавДовідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а. с. 9).
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованістьОСОБА_2 за вказаним кредитним договором станом на 31 травня 2015 року становить 109 900,43 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом - 2530,09 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 96896,80 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 4764,00 грн.; штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн.; штрафу (процентна складова) - 5209,54 грн.
АТ КБ «ПриватБанк» зазначаючи, що відповідачем умови кредитного договору не виконуються, звернувся до суду із відповідним позовом.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника від 21 грудня 2010 року процентна ставка не зазначена.
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, зокрема сальдо поточної заборгованості за кредитом, сальдо простроченої заборгованості за кредитом, заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню, комісію та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 21 грудня 2010 року, посилався на Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» як невід`ємні частини спірного договору.
Зазначеними Довідкою таВитягом, наданими позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Довідка та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (21 грудня 2010) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (19 червня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Довідку та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Довідка та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»та Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг», які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 21 грудня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
(Постанова Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17).
Враховуючи вищевикладене, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення із позичальника заборгованість по процентам за користування кредитом - 96896,80 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 4764,00 грн.; штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн.; штрафу (процентна складова) - 5209,54 грн.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд погоджується із тим, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, тобто лише тіло кредиту.
Разом з тим, з розрахунку заборгованості не вбачається заборгованості за тілом кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), а зазначені графи: сальдо поточної заборгованості за кредитом, сальдо простроченої заборгованості за кредитом, що не є тотожним поняттю тіла кредиту.
На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов невірних висновків про укладення кредитного договору між сторонами, з неповним з`ясуванням обставин справи та порушенням норм матеріального права.
Доводи позивача зазначені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 21.12.2010 підписана відповідачем, в якій встановлена процентну ставку 2,5 % на місяць, розмір щомісячного платежу, розмір комісії, пеню та інша інформація, відхиляються колегією суддів.
Встановлено, що Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» не є невід`ємною частиною спірного договору. 
У заяві, підписаній сторонами, відсутні встановлений строк повернення кредитних коштів та відповідальності за його порушення, між сторонами не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору.
Таким чином, у суду відсутня можливість встановлення процентної ставки, перевірення наданого АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості щодо нарахованих відсотків за відсутності досягнення домовленості між сторонами, строку виконання зобов`язання.
За наведеного, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Отже, відповідно до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.
Враховуючи вищевикладене, відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 643 грн. за подачу апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 липня 2019 року скасувати.
Ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2 643 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Головуючий:                                                                       В.В. Саліхов

Судді:                                                                                   І.М. Вербова

                                                                                              О.В. Шахова