ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 667/1888/16-ц Головуючий в І інстанції: Майдан С.І.
Номер провадження: 22-ц/819/118/20 Доповідач: Майданік В.В.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого                Майданіка В.В.
суддів:                        Кутурланової О.В.,
                               Орловської Н.В.
секретар                Литвиненко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Крилової Олени Леонідівни, діючої від імені Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 22 лютого 2019 року, у складі судді Майдан С.І., у справі за позовом ОСОБА_1 , діючого від імені Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

В С Т А Н О В И В :

       23 березня 2016 року Сафір Федір ОСОБА_4 , діючий від імені ПАТ КБ "Приватбанк", звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором № HEWWAE000050328від 27.02.2008 року в розмірі 90 000,00грн, а також судові витрати. Заборгованість складається з: 27513,19грн – заборгованість за кредитом; 16879,37грн – заборгованість по процентах за користування кредитом; 1231,95грн – заборгованість по комісії за користування кредитом; 44375,49грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

       Позов обґрунтований наступним. 
       27.02.2008 року банк та відповідач ОСОБА_2 уклали кредитний договір № HEWWAE000050328, за умовами якого банк надав, а ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 31014,24 гривень на термін до 26.02.2013 року. Відповідач ОСОБА_2 зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом щомісяця згідно встановленому графіку погашення.
       Відповідно до договору у випадку порушення зобов`язань за договором позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць.
В забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між банком та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено Договір поруки.
Відповідачами не виконуються вищевказані умови кредитного договору та станом на 17.02.2016 року заборгованість відповідачів за Кредитним договором №HEWWAE000050328 від 27.02.2008 року становить 126860,55грн, з яких: 27513,19грн – заборгованість за кредитом; 16879,37грн – заборгованість по процентах за користування кредитом; 1231,95грн – заборгованість по комісії за користування кредитом; 81236,04грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

18 березня 2018 року представником відповідачки ОСОБА_3 адвокатом Тихошою І.С. до суду подано заперечення на позовну заяву, згідно якого жодних повідомлень про зміну розміру відсоткової ставки, а отже обсягу зобов`язань за договором поруки на адресу ОСОБА_3 не надходило, додаткових угод з цього приводу підписано не було. Тому просили відмовити в задоволенні позовних вимог щодо солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_3 . 

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 22 лютого 2019 рокув задоволенні позову було відмовлено. 

В апеляційній скарзі представник позивача просить вказане рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, вказала, що судом безпідставно було розмежовано позовні вимоги в частині стягнення процентів на підставі кредитного договору та у порядку ст.625 ЦК України, як самостійні вимоги, що заявляються за різними підставами. Адже згідно зі ст.625 ЦК України на основну суму (на кредит) мають бути нараховані відсотки, встановлені законом, а саме в розмірі облікової ставки НБУ, як про це вказують положення ст.1048 ЦК України. Також зазначила, що судом не було враховано солідарну відповідальність поручителя. При цьому вважає, що порука не припинена, оскільки в п.3 Договору поруки від 27.02.2008 року поручитель погодився на зміни до кредитного договору, тобто на право банку збільшувати процентну ставку в односторонньому порядку. Про це також вказується у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі № 640/9083/16-ц. Також вказала, що суд не мав права відмовляти у стягненні відсотків, своїм рішенням він наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, судом не враховано того, що кредитний договір є оплатним, де оплатою за користування кредитом є сплата відсотків, необхідність якої не заперечується європейськими країнами. Також, вказав, що оскаржуване рішення порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, наносить шкоду усім споживачам банківських послуг. Необхідність сплати боржником процентів кредитору передбачає ст.169 Кодексу європейського договірного права – акта міжнародної приватно-правової уніфікації, одного з основних європейських кодексів цивільного права. 

Справа двічі призначалась до апеляційного розгляду (17.12.2019 року о 16-30 годині та 21.01.2020 року о 16-45 годині), однак сторони, які були належним чином повідомленні про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились і не повідомили суд про причини неявки. Враховуючи вказане, апеляційний суд вважає причину неявки сторін в судове засідання неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за їх відсутності.

       Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

       З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається таке.

       Відповідно до Статуту Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" від 21.05.2018 року: 06.07.2000 року Комерційний банк "ПриватБанк" було реорганізовано у Закрите акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк"; за рішенням загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року було змінено тип банку на публічне акціонерне товариство та змінено його найменування на Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ЗАТ КБ "ПриватБанк"; згідно з рішенням Єдиного акціонера банку від 21.05.2018 року №519 було змінено тип банку з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк", яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ КБ "ПриватБанк" (а.с.199-201).

27 лютого 2008 року між ПриватБанком та позичальником ОСОБА_2 був укладений кредитно-заставний договір №HEWWAE000050328, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 31014,24грн для придбання автомобіля зі сплатою 15,48 % річних на строк до 26.02.2013 року (а.с.12-20).

Відповідно до умов вказаного договору:
--- кредит поділено на 4 частини (27573,00грн, 2855,78грн, 34,00грн, 551,46грн) з метою відповідно: придбання автомобіля, оплати перших страхових платежів, оплати коштів на реєстрацію автомобіля, оплати винагороди за надання фінансового інструменту (п.17); 
--- сплата процентів у розмірі 15,48% за користування кредитом (п.п.4.1., 17);
--- право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом (в границях кількості пунктів збільшення ставки НБУ, розміру відрахувань у страховий фонд, пропорційно до збільшення курсу долара США) при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів, а саме: зміні курсу долара США до гривні більш ніж на 10% , зміні облікової ставки НБУ, зміні розміру відрахувань у страховий фонд, зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України. При цьому банк надсилає позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки (п.6.3.1.);
--- період оплати – з 7 по 11 число кожного місяця (п.17);
--- строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки – 5 років (п.14.11);
--- сплата пені у встановлених розмірах за певні порушення позичальником своїх зобов`язань (п.п.14.1.-14.9). Зокрема, в пунктах 14.1. – 14.4. передбачено сплату пені за порушення зобов`язань, визначених у відповідних пунктах, в п.14.9. передбачено сплату штрафу в розмірі 250,00грн плюс 5% від суми невиконаного зобов`язання – за порушення позичальником будь-якого грошового зобов`язання понад 30 календарних днів;
--- предмет застави: легковий автомобіль DAEWOO Nubira, 1998 року випуску, об`єм двигуна 1,6, кузов KLAJF696EWK209501, державний номер НОМЕР_1 (п.17.9.);
--- встановлено графік погашення кредиту щомісячними платежами (60 платежів), починаючи з 11.04.2008 року і закінчуючи 26.02.2013 року (Додаток №1 до Договору).

Крім того, згідно п. 12.2.1 вказаного кредитно-заставного договору у разі настання Події Дефолту Банк надає Позичальнику письмове повідомлення про настання Події Дефолту та реєструє у Державному Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до пункту 12.2.2. позичальник зобов`язаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом приймання-передачі за адресою, що вказана у статті 17.13 договору протягом 30 днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави у Державному Реєстрі.

Згідно з пунктом 12.2.4, 12.2.5 при переході предмета застави у володіння банку відповідно до статей 12.2.2 та 12.2.3 договору умови договору зберігають чинність для сторін, за винятком права користування предмету застави; якщо протягом 30 календарних днів з моменту отримання позичальником повідомлення про дефолт (або з моменту реєстрації у Державному Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави, якщо дата такої реєстрації буде пізнішою)позичальник усуне подію дефолту, вимоги банку, зазначені у повідомленні про дефолт, втрачають чинність. При цьому Банк має право передати позичальнику предмет застави у користування, оформивши таку передачу на підставі відповідного акта, за умови, що позичальник на цей момент не має заборгованості перед банком та сплатив усі витрати пов`язані з доставкою, зберіганням та утриманням предмета застави, а також сплатив винагороду, визначену у статті 16.10 договору за передачу предмета застави у користування позичальника.

Відповідно до пункту 13.1 після настання події дефолту та спливу строку, встановленого у статті 12.2.5 договору для добровільного погашення забезпечених вимог, предмет застави може бути використаний для задоволення з його вартості всіх забезпечених вимог у їх максимальному розмірі, що визначається на дату фактичного задоволення таких вимог.

Пунктом 13.2 передбачено, що сторони прямо погоджуються, що для задоволення забезпечених вимог з вартості предмета застави після настання події дефолту банк не зобов`язаний звертатися за захистом своїх прав в судовий орган або інший орган вирішення спорів. За рішенням банку і якщо це не заборонено законодавством України, предмет застави може бути реалізований або використаний в іншій спосіб для задоволення забезпечених вимог без застосування судових процедур. При зверненні стягнення на предмет застави в позасудовому порядку, шляхом його продажу, банк встановлює початкову ціну предмета застави в розмірі оціночної вартості, встановленої банком, але не нижче 50% від повної вартості згідно статтею 17.10 договору, банк має право реалізувати предмет застави за ціною, що зазначена у цій статті.

Згідно пункту 13.6 сторони погоджуються, що після звернення стягнення на предмет застави, забезпечені вимоги вважаються задоволеними і погашеними лише у розмірі сум у відповідній валюті, фактично і остаточно отриманих банком в результаті такого звернення стягнення та/або вартості предмета застави, одержаного банком у власність (у разі звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет застави), яка визначається за згодою сторін на дату звернення стягнення або, за відсутності такої згоди, незалежним експертом, призначеним банком на його власний розсуд. 

В забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором між банком (кредитор) та відповідачкою ОСОБА_3 (поручитель) укладено Договір поруки №HEWWAE000050328 від 27.02.2008 року (а.с.24).

Відповідно до вказаного договору: 
--- предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, укладеним між банком та позичальником. Строк, розмір кредиту, відсотки, порядок погашення заборгованості зазначені у п.16 цього Договору (п.1);
--- поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (п.2);
--- поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений (п.3);
--- у випадку невиконання боржником будь-якого зобов`язання, передбаченого п.1 цього Договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного зобов`язання (п.5);
--- цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором (п.11);
--- порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (п.12);
--- встановлені предмет кредитного договору, його строк дії (з 27.02.2008р по 26.02.2013р), розмір відсотків (1,29% за місяць), період сплати з 7 до 11 числа кожного місяця, передбачена сплата пені у випадку несвоєчасного погашення заборгованості, тощо (п.16).

Банк надіслав 25.12.2008 року на адресу ОСОБА_2 лист, відповідно до якого повідомив останнього про те, що з 01.02.2009 року відсоткова ставка за кредитним договором №HEWWAE000050328 від 27.02.2008 року складатиме 27,14 % за рік. Вказана причина: зміна курсу долара США до гривні більше, ніж на 10%, зміна облікової ставки НБУ, зміна розміру відрахувань у страховий фонд, зміна середньозваженої ставки по кредитах банків України. При цьому також було зазначено, що у разі погашення у строк до 01.02.2009 року суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 8000,00грн відсоткова ставка підвищиться лише до 22,2%, а у розмірі 14000,00грн – відсоткова ставка не змінюватиметься та залишиться на поточному рівні – 15,48% річних (а.с.21).

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 17.02.2016 року заборгованість за кредитним договором №HEWWAE000050328 від 27.02.2008 року становить 126860,55грн, з яких: 
27513,19грн – заборгованість за кредитом; 
16879,37грн – заборгованість по процентах за користування кредитом; 
1231,95грн – заборгованість по комісії за користування кредитом; 
81236,04грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

19.02.2016 року ПАТ КБ "Приватбанк" направив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повідомлення №30.1.0.0/2-80227DN0S422 про наявність простроченої заборгованості за кредитним договором у розмірі 126997,43грн (з яких: 27513,19грн – заборгованість за кредитом; 18111,32грн – заборгованість по процентах за користування кредитом; 81372,92грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором) та проханням погасити в 5-денний строк вказану прострочену заборгованість, яке було направлено 22.02.2016 року рекомендованим листом з повідомленням, згідно квитанції та реєстру поштових відправлень. У разі несплати простроченої заборгованості вимагає повернути суму кредиту в повному обсязі. При цьому сума кредиту в повному обсязі не зазначена (а.с.10, 11).

Пред`явивши цей позов у цій справі 667/1888/16-ц, банк послався на вказаний розрахунок заборгованості за основними складовими, крім пені, вказавши розмір пені менший (а саме 44375,49грн), ніж у розрахунку (81236,04грн). 

Із розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник певним чином погашав заборгованість, проте не в повному обсязі, зокрема останній платіж на погашення процентів було здійснено 06.06.2009 року, до 14.02.2011 року заборгованість по тілу кредиту зменшувалась. При цьому лише до 11.02.2009 року заборгованість по тілу кредиту зменшувалась згідно графіку, після цього позичальник "відставав" у погашенні заборгованість, тобто погашав її неналежним чином, не у повному обсязі. 

Також вбачається, що процентна ставка спочатку становила 15,5%, з 01.02.2009 року – 27,1%, а з 27.02.2013 року – 0,00%.

Сторонами жодних доказів з приводу предмету застави не надано, відповідачем не доведено того, що предмет застави у нього вилучено, а тому вважається, що предмет застави знаходиться у позичальника.
Слід зазначити, що відповідно до наданих представником відповідачки ОСОБА_3 при розгляді справи в суді першої інстанції наявних в ЄДРСР судових рішень у провадженні Суворовського районного суду м.Херсона перебувала у 2014 році інша цивільна справа № 668/3343/14-ц у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості (а.с.110-113, 114). 

За клопотанням адвоката Тихоши І.С., діючого від імені відповідачки ОСОБА_3 , ухвалою суду від 12.03.2018 року із Херсонського міського суду Херсонської області було витребувано вказану цивільну справу № 668/3343/14-ц (130-131, 136).

Як вбачається з тієї справи № 668/3343/14-ц, банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

У вказаній справі банк зазначав, що відповідач ОСОБА_2 свої обов`язки за кредитним договором № HEWWAE000050328 від 27.02.2008 року належним чином не виконав, в результаті чого виникла заборгованість, в сумі 113388,16грн, яка складається з наступного: 
27153,19грн – заборгованість за кредитом; 
16879,37грн – заборгованість по процентах за користування кредитом; 
1231,95грн – заборгованість по комісії за користування кредитом; 
62126,12грн – пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; 
250,00грн – штраф (фіксована частина); 
5387,53грн – штраф (процентна складова). 
Виходячи із зазначеного, банк просив суд стягнути з відповідача на користь позивача вищевказану заборгованість та судові витрати.

Ухвалою Суворовського районного суду м.Херсона від 28.08.2014 року у вказаній справі № 668/3343/14-ц позовну заяву в частині стягнення коштів з поручителя ОСОБА_3 було залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України, чинного на час винесення ухвали (з підстави подання представником позивача заяви про залишення без розгляду позовної вимоги в частині стягнення коштів з поручителя ОСОБА_3 ) (а.с.114).

Заочним рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 28.08.2014 року у вказаній справі № 668/3343/14-ц суд вирішив:
--- позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково;
--- стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованість у розмірі 73137,70грн, яка складається з: 27513,19грн – заборгованість за кредитом; 16879,37грн – заборгованість по процентах за користування кредитом; 1231,95грн – заборгованість по комісії за користування кредитом; 27513,19грн – пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором;
--- стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" судовий збір в розмірі 731,37грн;
--- в іншій частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" – відмовити (а.с.110-113).

       Вирішуючи питання про позовну вимогу в частині стягнення пені, суд вважав необхідним зменшити суму пені та стягнути з відповідача 27513,19грн, оскільки розмір пені значно перевищує загальний розмір заподіяних позивачеві збитків. 

       Сторонами не заперечується, що вказане рішення суду на даний час є невиконаним, докази щодо проведення якихось стягнень за вказаним рішенням не надано.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позовних вимог, виходив з того, що позовні вимоги з підстав, передбачених ст.625 ЦК України, позивачем не заявлялись, виходив з відсутності підстав для задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 , оскільки звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту змінило порядок, умови і строк дії кредитного договору і рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни, виходив з того, що жодних повідомлень про збільшення з 01.02.2009 року розміру відсоткової ставки (до 27,14 % за рік), а отже збільшення обсягу відповідальності поручителя за Договором поруки без її згоди, на адресу ОСОБА_3 не надходило, додаткових угод з цього приводу підписано не було. 

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є правильним по суті.

Частиною 1 ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.2 ст.1050 вказаного Кодексу якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (ч.1 ст.546 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Згідно з вимогами кредитно-заставного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк позивач використав право вимагати повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Так, банк первісно, а саме 14.03.2014 року, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які є відповідачами у цій справі, про стягнення кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором № HEWWAE000050328 від 27.02.2008 року. В ході розгляду тієї іншої цивільної справи № 668/3343/14-ц за заявою позивача позов до відповідачки у цій справі ОСОБА_3 був залишений без розгляду і того ж дня, від 28.08.2014 року, був частково задоволений позов до відповідача у цій справі ОСОБА_2 

Порівнюючи предмети позову у цій справі № 667/1888/16-ц та у тій іншій справі № 668/3343/14-ц, слід дійти такого висновку.

У тій іншій справі № 668/3343/14-ц заборгованість в розмірі 113388,16грн розрахована станом на 24.12.2013 року.

За відсутності іншого та з урахуванням позовних вимог слід дійти висновку, що банк вважає зобов`язання за вказаним кредитним договором невиконаним, що він (банк) вправі нараховувати заборгованість за період, який вважає необхідним, що розміри деяких складових заборгованості співпадають з такими, що і у попередній справі, однак це не впливає на право банку нараховувати заборгованість за відповідні періоди.

З огляду на вказане, враховуючи, що різними є дати, на які обрахована заборгованість у цій справі (на 17.02.2016 року) та в тій іншій справі (на 24.12.2013 року), апеляційний суд вважає, що предмети позову у цій справі № 667/1888/16-ц та у тій іншій справі № 668/3343/14-ц в частині позовної вимоги про стягнення заборгованості за кредитом (27153,19грн), заборгованості по процентах за користування кредитом (16879,37грн), заборгованості по комісії за користування кредитом (1231,95грн) не є тотожними.

Також, враховуючи зазначене, те, що є різними суми, які банк просить стягнути як пеню у цій та в тій іншій справі (відповідно 44375,49грн та 62126,12грн), а також період, за який нарахована заборгованість за пенею, також не є тотожними предмети позову у цій справі № 667/1888/16-ц та у тій іншій справі № 668/3343/14-ц в частині стягнення пені.

У цій справі у наданому банком розрахунку заборгованості дві останні строки розрахунку містять такі дати обліку заборгованості: 29.11.2013 року та відразу 17.02.2016 року. І кожна з вказаних дат (в межах того, що стосується предмету позову) містить тотожні показники заборгованості за кредитом (27153,19грн), заборгованості по процентах за користування кредитом (16879,37грн), заборгованості по комісії за користування кредитом (1231,95грн). Різними є лише кількість днів, за які нарахована заборгованість за відсотками, пенею та комісією (відповідно 275 та 810), а також показники загального залишку пені за порушення строків розрахунку (відповідно 60421,12грн та 115854,89грн).

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимоги до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом (27153,19грн), заборгованості по процентах за користування кредитом (16879,37грн), заборгованості по комісії за користування кредитом (1231,95грн), оскільки наявне судове рішення, яким вирішено питання про стягнення вказаних складових кредитної заборгованості, зокрема, і пені (27513,19грн з заявлених в позові 62126,12грн), інакше в іншому випадку буде наявне подвійне стягнення відповідних сум. 

Апеляційний суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18)).

Відповідно до розрахунку заборгованості в тій іншій справі № 668/3343/14-ц розмір пені станом на день закінчення дії договору (на 26.02.2013р) складає 41601,53грн. 

Договір укладено на строк до 26.02.2013 року, а тому пеня може нараховуватися, за наявності підстав, в межах вказаного строку. А оскільки заочним рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 28.08.2014 року у справі № 668/3343/14-ц вирішено частково вимогу банку до ОСОБА_2 про стягнення пені (яка обрахована станом на 24.12.2013 року, тобто і за межами строку кредитування), а саме стягнуто 27513,19грн з заявлених в позові 62126,12грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, а в решті вимоги про стягнення пені відмовлено, то, як вже зазначено, не підлягає задоволенню вимога у цій справі про стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 44375,49грн. 

Таким чином, в цій частині (вирішення позовної вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь банку кредитної заборгованості) рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. 

Що ж стосується вимоги банку до відповідачки ОСОБА_3 , то апеляційний суд виходить з такого. 

Відносно строку дії поруки апеляційний суд враховує таке.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст.1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Таким є правовий висновок, зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12.

Оскільки відповідно до ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч.4 ст.559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Відповідно до положень ст.559 ЦК України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин:
--- порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності (ч.1);
--- порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем (ч.2);
--- порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника (ч.3);
--- порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (ч.4).

04 листопада 2018 року набрав чинності закон від 03.07.2018 року, яким ч.4 ст.559 ЦК України викладена в новій редакції: 
"4. Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання". 

       У цій справі спірні правовідносини виникли 27.02.2008 року і тривали до 26.02.2013 року (строк, на який укладено договір), а також протягом 5 років з дня терміну повернення кредиту (до 26.02.2018 року). 

       А тому слід застосовувати ч.4 ст.559 ЦК України у редакції до внесення змін законом від 03.07.2018 року.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч.4 ст.559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Положення ч.4 ст.559 ЦК України у відповідній редакції містять дві взаємовиключні підстави для припинення поруки: 1) коли договором поруки встановлено строк, після якого порука припиняється – порука вважається припиненою у відповідний строк; 2) коли договором поруки не встановлено строк, після якого порука припиняється – порука вважається припиненою, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимогу до поручителя.

Оскільки у зазначеному вище договорі поруки строк його дії встановлено в п.12, а саме 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, то порука припиняється через 5 років з дня виконання основного зобов`язання, тобто 27.02.2018 року. 

Також, виходячи з положень другого речення ч.4 ст.559 ЦК України, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України.

Договір укладено на строк до 26.02.2013 року, останній черговий платіж мав бути сплачений 26.02.2013 року (це підтверджується самим кредитно-заставним Договором та Додатком №1 до нього), а тому вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто до 26.02.2018 року.

Цей позов пред`явлено 23 березня 2016 року, тобто в межах дії поруки, а тому з урахуванням того, що відповідно до ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, а також того, що вже іншим рішенням суду (заочним рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 28.08.2014 року у справі № 668/3343/14-ц) з боржника (позичальника ОСОБА_2 ) стягнуто заборгованість у розмірі 73137,70грн, яка складається з: 27513,19грн – заборгованість за кредитом; 16879,37грн – заборгованість по процентах за користування кредитом; 1231,95грн – заборгованість по комісії за користування кредитом; 27513,19грн – пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, то саме вказана сума заборгованості, за наявності підстав, і підлягала би стягненню з поручителя ОСОБА_3 . 

При цьому відносно стягнення пені слід враховувати, що згідно умов кредитного договору про 5-річну позовну давність, розмір пені обмежений 5 роками до пред`явлення позову (з 23.03.2011 року) і нараховується лише в межах дії кредитного договору (до 26.02.2013 року), отже її розмір за вказаний період (з 23.03.2011р по 26.02.2013р) згідно розрахунку становить 30429,94грн (41601,01грн – 11171,07грн), тобто не менше, ніж вже стягнуто заочним рішенням від 28.08.2014 року з ОСОБА_5 (27513,19грн).

Однак, вимоги до поручителя задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст.554 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч.ч.1 і 2 ст.553 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч.1 ст.653 ЦК України).

За змістом ч.1 ст.654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

Як зазначалось, відмовляючи в позові до поручителя ОСОБА_3 , суд виходив з того, що жодних повідомлень про збільшення з 01.02.2009 року розміру відсоткової ставки (з 15,48% до 27,14 % на рік), а отже збільшення обсягу відповідальності поручителя за Договором поруки без її згоди, на адресу ОСОБА_3 не надходило, додаткових угод з цього приводу підписано не було. 
       
       Такий висновок суду є правильним по суті.

Згідно п.3 договору поруки поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений. Однією з умов кредитного договору (п.6.3.1.) є право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у передбачених випадках.

Тобто, з одного боку вважається, що поручитель ознайомлений з умовою договору про право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у передбачених випадках.

Однак, з іншого боку, наявний договір поруки, який чітко конкретизує предмет цього договору. Так, в його п.1 вказано, що строк, розмір кредиту, відсотки, порядок погашення заборгованості зазначені у п.16 цього Договору. А в його п.16 "Особливі умови договору" вже детально конкретизовано всі суттєві умови договору поруки, зокрема, предмет кредитного договору (розкрито предмет), його строк дії (з 27.02.2008р по 26.02.2013р), розмір відсотків (1,29% за місяць), період сплати з 7 до 11 числа кожного місяця, передбачена сплата пені у випадку несвоєчасного погашення заборгованості, тощо.
Тобто, в договорі поруки йде не просто посилання на кредитний договір, а конкретизовані його (договору поруки) умови і в них, зокрема щодо процентної ставки, є посилання лише на її розмір (1,29% за місяць, тобто 15,48% на рік) і відсутні жодні посилання на те, що поручитель погоджується на збільшення процентної ставки. Аналізуючи умови кредитного договору та договору поруки, апеляційний суд вважає, що, оскільки у договорі поруки конкретизуються всі суттєві умови, які становлять предмет договору поруки, і зокрема щодо процентної ставки, то вказаний договір поруки є спеціальним щодо поручителя по відношенню до кредитного договору. Відтак, саме умови договору поруки щодо процентної ставки підлягають застосуванню.

А, як вже зазначено, вказані умови не передбачають збільшення процентної ставки та згоду поручителя на збільшення процентної ставки.

Банк надіслав 25.12.2008 року на адресу позичальника лист про підвищення з 01.02.2009 року відсоткової ставки за кредитним договором до 27,14 % за рік, обґрунтувавши своє рішення. При цьому також було зазначено, що у разі погашення у строк до 01.02.2009 року суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 8000,00грн відсоткова ставка підвищиться лише до 22,2%, а у розмірі 14000,00грн – відсоткова ставка не змінюватиметься та залишиться на поточному рівні – 15,48% річних (а.с.21).

Як вбачається з розрахунку заборгованості боржником чи поручителем не було сплачено вказаних банком сум (8000,00грн чи 14000,00грн) для того, щоб відповідно відсоткова ставка підвищилися лише до 22,2% або зовсім не підвищувалась.

Як зазначалось, з розрахунку вбачається і це сторонами не оспорюється, що процентна ставка спочатку становила 15,5%, з 01.02.2009 року – 27,1%, а з 27.02.2013 року. Тобто вже після закінчення строку договору – 0,00%.

Доказів на підтвердження погодження поручителя на збільшення процентної ставки позивачем не надано.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (тобто, в редакції, що діяла до 03 листопада 2018 року включно, тобто до набрання чинності законом від 03.07.2018 року, яким вказана частина викладена в новій редакції), порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. 

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

У зобов`язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або без відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.

Таким чином, з огляду на положення ч.1 ст.559 ЦК України необхідно дійти висновку про те, що внесення змін додатковою угодою до кредитного договору щодо збільшення розміру процентної ставки без згоди поручителя на такі зміни призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього. 

Отже, у цій справі, установивши, що банком без згоди поручителя було збільшено розмір процентної ставки (з 15,48% до 27,14%), тобто змінено зобов`язання, забезпечене порукою, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя, та що останній не давав згоди на таку зміну забезпеченого порукою зобов`язання, суд першої інстанції правильно застосував норми ч.1 ст.559 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання поруки припиненою, а відтак до відмови в задоволенні позовних вимог до поручителя.

Отже, і в частині відмови в задоволенні позовних вимог до поручителя про стягнення на користь банку кредитної заборгованості рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. 

Таким чином, підсумовуючи викладене, відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, належними доказами та є такими, що висновків суду не спростовують. Зокрема, слід залишити поза увагою посилання скаржника на безпідставність розмежування позовних вимог в частині стягнення процентів на підставі кредитного договору та у порядку ст.625 ЦК України, оскільки, як вірно зазначив суд, позовні вимоги з підстав, передбачених ст.625 ЦК України, позивачем не заявлялись. Також підлягають відхиленню й посилання на неприпинення поруки (оскільки в п.3 Договору поруки від 27.02.2008 року поручитель погодився на зміни до кредитного договору, тобто на право банку збільшувати процентну ставку в односторонньому порядку) та неврахування судом солідарної відповідальності поручителя, оскільки зазначене спростовується матеріалами справи, умовами договору поруки, які, визначивши, зокрема, процентну ставку в 1,29% за місяць, не містять згоду поручителя на збільшення розміру процентної ставки, тобто на збільшення обсягу відповідальності. Також, не можуть бути прийняті до уваги й посилання скаржника на те, що оскаржуване рішення порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, наносить шкоду усім споживачам банківських послуг, а також на те, що необхідність сплати боржником процентів кредитору передбачено ст.169 Кодексу європейського договірного права. При цьому апеляційний суд, виходячи із меж позовних вимог, враховує, що позивач не пред`являв вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами з підстав та у розмірах, встановлених ст.625 ЦК України, а пред`явив вимогу про стягнення процентів, тотожну з вимогою, яка вже була розглянута судом і рішення з цього приводу набрало законної сили.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, п.2 ч.1 ст.374, п.п.1 і 4 ст.376 ЦПК України, суд 

П О С Т А Н О В И В :

       Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни, діючої від імені Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 22 лютого 2019 рокузалишити без змін.

       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови – 23 січня 2020 року.

Головуючий                                _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді:                                        _ _ _ _ _ _ _ _ _ _                   О.В. Кутурланова

                                       _ _ _ _ _ _ _ _ _ _                  Н.В. Орловська