ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/8076/18                                                      Суддя (судді) першої інстанції: Григорович П.О.
                                                                                                  Суддя-доповідач: Губська Л.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Головуючого судді:                                        Губської Л.В., 
суддів:                                                            Епель О.В., Карпушової О.В.,
за участю секретаря                                        Гундерука А.О.,
позивача                                                  Черненка П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства аграрної політики та продовольства України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України   про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, зобов`язання утриматися від вчинення певних дій,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, який обгрунтовано тим, що відповідачем вчинені протиправні дії, які полягають у нарахуванні і виплаті позивачеві коштів за час вимушеного прогулу, присуджених судовим рішенням, з порушенням, що призвело до зменшення розміру страхового стажу для обчислення розміру його пенсії за віком та призначенні її довічно.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року адміністративний позов задоволено частково, внаслідок чого, визнано протиправними дії Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо нарахування на середній заробіток за час вимушеного прогулу на суму 253 601, 90 грн та сплати єдиного внеску в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. Зобов`язано Міністерство аграрної політики та продовольства України нарахувати, обчислити та сплатити єдиний внесок на середній заробіток за час вимушеного прогулу із суми 253 601, 90 грн з дотриманням порядку, що визначений частиною другою статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI. Зобов`язано Міністерство аграрної політики та продовольства України провести звірку нарахувань єдиного соціального внеску щодо ОСОБА_1 за оскаржувані ним періоди (липень 2014 року, серпень 2017 року) на відповідність положенням Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VІ та, у разі виявлення помилок у розрахунках (нарахуваннях), самостійно привести їх у відповідність до вказаного закону. У задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій вказує на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати в частині зобов`язання відповідача провести звірку нарахувань єдиного соціального внеску щодо ОСОБА_1 за оскаржувані ним періоди (липень 2014 року, серпень 2017 року) та ухвалити нове рішення, яким визнати дії відповідача протиправними та зобов`язати його обчислити та сплатити єдиний внесок на середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 10  634, 80 грн та на виплачену ОСОБА_1 заробітну плату за липень 2014 року у сумі 4  668, 84 грн з дотриманням порядку, що визначений частиною другою статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Свої доводи обґрунтовує тим, що хоча підстави обґрунтування задоволених позовних вимог відрізняються від відмовлених, їх суть зводиться до того, що нарахування, обчислення та сплата єдиного внеску на середній заробіток за час вимушеного прогулу і у сумі 10  634, 80 грн і у сумі 253  601, 90 грн здійснюються з дотриманням порядку, визначеного частиною другою статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», проте відповідач в обох випадках у документах бухгалтерського обліку вказав середній заробіток в якості компенсації відпустки та при нарахуванні і сплаті єдиного внеску протиправно застосував частину першу статті 7 цього Закону та сплатив єдиний внесок на суму 10634, 80 грн у серпні 2017 року та на суму 253  601, 90 грн у грудні 2017 року, а не за період вимушеного прогулу, за який нараховано середню заробітну плату (з 13.10.2011 по 29.05.2017).
Міністерство аграрної політики та продовольства України також не погодилось із судовим рішенням і подало апеляційну скаргу, в обґрунтування доводів якої наголошує, що при нарахуванні та сплаті єдиного внеску під час виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу було дотримано вимоги Податкового кодексу України, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що вказує на безпідставність тверджень позивача про порушення його прав та інтересів. У зв`язку із цим просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому він просить залишити апеляційну скаргу Міністерства без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі. 
В судовому засіданні позивач вимоги своєї апеляційної скарги підтримав, наполягав на її задоволенні, а проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце його проведення був повідомлений належним чином.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Міністерства аграрної політики та продовольства України задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2017 у справі № 2а-16650/11/2670 визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства аграрної політики України від 12.10.2011 № 490-К «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено останнього на посаді заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України з 13.10.2011 та стягнуто з Міністерства аграрної політики та продовольства України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.10.2011 по 29.05.2017 в розмірі 264 236, 70 грн. В частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця в сумі 10 634, 80 грн судове рішення допущено до негайного виконання.
Зі змісту листа Пенсійного фонду України від 28.12.2017 № 22597/Ч-100 позивачеві стало відомо, що за інформацією зі звітності, поданої у серпні 2017 року, страхувальником повністю сторновано суму заробітку в межах максимальної величини, на яку нараховано єдиний соціальний внесок за липень 2014 року, що призвело до відсутності страхового стажу за цей період.  
Листом від 26.12.2017 № 37-19-16/28552 Міністерство аграрної політики та продовольства України повідомило позивача на його запит, що у повному обсязі виконало судове рішення від 29.05.2017 у справі № 2а-16650/11/2670, а саме: поновило його на посаді наказом від 19.08.2017; сплатило середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах одного місяця у сумі 10 364, 80 грн, а в грудні 2017 року повністю виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.10.2011 по 29.05.2017 в розмірі 253 601, 91 грн. Також цим листом позивача було повідомлено, що нарахування єдиного внеску здійснювалось за ставкою 22% в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску.
Вважаючи дії відповідача щодо нарахування єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в межах максимальної величини бази нарахування протиправними, що призвело до зменшення розміру страхового стажу для обчислення Пенсійним фондом України розміру його пенсії, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як страхувальник за Законом № 2464-VI зобов`язаний здійснювати нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування позивача у разі виплати середньої заробітної плати за вимушений прогул за рішенням суду із відображенням його нарахування за кожним календарним місяцем. 
При цьому, через порушення відповідачем вимог частини другої статті 7 Закону 2464-VI судом констатовано наявність суперечностей в розрахунках за окремі періоди, у зв`язку із чим суд, з метою ефективного захисту порушеного права вважав за доцільне зобов`язати Міністерство аграрної політики та продовольства України провести звірку нарахувань єдиного соціального внеску щодо ОСОБА_1 за липень 2014 року та серпень 2017 року на відповідність положенням Закону № 2464-VІ та, у разі виявлення помилок у розрахунках (нарахуваннях), самостійно привести їх у відповідність до вказаного закону.
Колегія суддів не може повною мірою погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Відповідно до статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Положеннями частини другої статті 7 Закону № 2464-VI передбачено, що для осіб, які працюють у сільському господарстві, зайняті на сезонних роботах, виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами, творчих працівників (архітекторів, художників, артистів, музикантів, композиторів, критиків, мистецтвознавців, письменників, кінематографістів), та інших осіб, які отримують заробітну плату (дохід) за виконану роботу (надані послуги), строк виконання яких перевищує календарний місяць, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована.
Зазначений порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час або згідно з рішенням суду - середню заробітну плату за вимушений прогул.
Згідно з частиною п`ятою статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.
Відповідно до підпункту 162.1.3 пункту 162.1 статті 162 ПК платником податку на доходи фізичних осіб є податковий агент.
Податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу (підпункт 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК).
У пункті 164.1 статті 164 ПК вказано, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід.
Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
За змістом підпункту 164.2.1 пункту 164.2 статті 164 ПК до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).
Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.
Згідно з підпунктом 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 ПК податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.
Частинами шостою, восьмою статті 9 Закону № 2464-VI визначено, що для зарахування єдиного внеску в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та його територіальних органах відкриваються в установленому порядку небюджетні рахунки відповідному органу доходів і зборів.
Платники, зазначені в абзацах третьому та четвертому пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, які не мають банківського рахунку, сплачують внесок шляхом готівкових розрахунків через банки чи відділення зв`язку.
Відповідно до абз 2 підпункту 4 пункту 2 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449 порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час після звільнення з роботи або згідно з рішенням суду,- середню заробітну плату за вимушений прогул.
Згідно преамбули Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Відповідно до статті 1 Закону № 1058-IV застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Згідно із статтею 16 Закону № 1058-IV застрахована особа має право на отримання пенсійних виплат на умовах і в порядку, передбачених цим Законом і зобов`язана надавати на вимогу страхувальника, територіального органу Пенсійного фонду документи, що засвідчують відомості, які мають бути занесені або містяться в її персональній обліковій картці в системі персоніфікованого обліку та Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування і зобов`язана повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду про зміну даних, що вносяться до її персональної облікової картки в системі персоніфікованого обліку та Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування, виїзд за межі держави та про обставини, що спричиняють зміну статусу застрахованої особи, протягом десяти днів з моменту їх виникнення, тощо.
В частинах першій та другій статті 20 Закону № 1058-IV зазначено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Відповідно до статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Частиною першою статті 14 Закону № 1058-IV визначено, що страхувальниками відповідно до цього Закону є: роботодавці, підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством.
Платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону. Страхувальники набувають статусу платників страхових внесків до Пенсійного фонду з дня взяття їх на облік територіальним органом Пенсійного фонду, а особи, визначені частиною першою статті 12 цього Закону, - з дня набрання чинності договором про їх добровільну участь.
Згідно із частинами першою, п`ятою статті 16 Закону № 1058-IV, застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку тощо.
З цим правом кореспондується обов`язок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.
Правильність ведення бухгалтерського обліку щодо утримання із заробітної плати застрахованої особи страхового (єдиного) внеску і вірне відображення розміру заробітку, з якого справляються страхові внески у звіті для персоніфікованого обліку ПФУ покладено на страхувальника роботодавця, який відповідно до Закону № 1058-IV зобов`язаний своєчасно перераховувати утримання страхового (єдиного) внеску до бюджету ПФУ, та на місцеві органи ПФУ, на які покладено функції контролю за дотриманням страхувальниками пенсійного законодавства з цих питань.
До страхувальників, які несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, органами Пенсійного фонду застосовуються фінансові санкції, а вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом (стаття 106 Закону № 1058-IV).
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги  Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» прямо вказують на наявність у відповідача законодавчо передбаченого обов`язку здійснювати нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування позивача у разі виплати середньої заробітної плати за вимушений прогул за рішенням суду із відображенням його нарахування за кожним календарним місяцем і календарним роком та подачею таких відомості у відповідній звітності до територіального органу Пенсійного фонду.
Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 15.11.2018 року в справі № 752/20210/14-ц та від 22.07.2019 року в справі № 813/80/14.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, з виплаченої позивачеві за липень 2014 року заробітної плати у розмірі 4 668, 84 грн відповідач утримав єдиний внесок (6,1%) та сплатив його разом із нарахованим на частину середньої заробітної плати за вимушений прогул єдиним внеском (36,3%), але у серпні 2017 року його сторнував, що підтверджується інформацією з листа Пенсійного фонду України від 28.12.2017 № 22597/4-100 (а.с. 32) та даними індивідуальної відомості про застраховану особу ОСОБА_1 форми ОК-5 від 15.08.2017 (а.с. 64-66), в якій зазначена сума заробітку для нарахування пенсії 20 706, 00 грн, кількість днів стажу « 31», наявна відмітка про сплату страхового внеску «так».
Натомість, згідно індивідуальної відомості про застраховану особу ОСОБА_1 форми ОК-7 від 21.03.2018 (а.с. 61), в графі сума заробітку, з якої сплачено єдиний внесок зазначено 4  668, 84 грн, проте в графі про сплату єдиного соціального внеску та страхового стажу значиться « 0».
Відповідно до листа Мінагрополітики від 25.10.2016 № 37-19-16/17029 (а.с. 28-29) у липні 2014 позивачеві була нарахована заробітна плата у сумі 90  732, 42 грн, з яких: посадовий оклад - 2  660, 00 грн; доплата за ранг - 99, 13 грн; надбавка за вислугу років 1  103, 65 грн; відпускні за липень 2014 року 733, 61 грн; індексація - 72, 45 грн; відпускні за серпень 2014 року - 1  467, 23 грн; компенсація за вимушений прогул - 84  596, 35 грн. Розмір сплаченого єдиного соціального внеску при виплаті заробітної плати за липень 2014 року склав 8  048, 88 (36,3%), з яких нарахування на заробітну плату за липень 2014 року - 7  516, 28 грн; нарахування із відпускних за серпень 2014 року - 532, 60 грн.
Наведе свідчить про те, що під час сторнування суми заробітку в межах максимальної величини, на яку нараховано єдиний соціальний внесок за липень 2014 року, страхувальником одночасно сторновано і суму заробітної плати позивача за цей місяць.
Наявність розбіжностей, на яку звернув увагу суд першої інстанції, ймовірно відбулась через відмінність інформації в індивідуальних відомостях про застраховану особу форми ОК-5 та ОК-7. Така розбіжність і справді має місце, через те, що вони сформовані у різний час, а саме 15.08.2017 та 21.03.2018 відповідно, тобто до та після сторнування.
Наведене дає підстави для висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2017 у справі № 2а-16650/11/2670, зокрема, стягнуто з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.10.2011 по 29.05.2017 в розмірі 264 236, 70 грн. Рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця в сумі 10 634, 80 грн допущено до негайного виконання.
Матеріали справи свідчать, що середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 10 634,80 грн сплачено ОСОБА_1 у серпні 2017 року. Окрім цього, за серпень 2017 року нараховано суму заробітної плати 3 875, 21 грн та компенсацію за один день щорічної відпустки у розмірі 96, 92 грн, що разом складає 14 606, 93 грн.
Наведені суми вказані в Таблиці 6 Відомості про нарахування зарплати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам за звітний місяць серпень 2017 (а.с. 119). Суми нарахованого єдиного внеску складають 2 360, 97 грн та 852, 55 грн відповідно.
Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 форми ОК-7 від 21.03.2018 (а.с. 61) у серпні 2017 року загальна сума заробітку складає 14 606, 93 грн, щодо сплати єдиного соціального внеску значаться дані в графі «у межах максимальної величини» - 14 606, 93 грн, у графі «страховий стаж» - « 31».
Тобто, страхувальником нараховано та сплачено заробітну плату та суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в повному обсязі, що знаходить своє відображення у відомостях Пенсійного Фонду України про наявний страховий стаж позивача за серпень 2017 року, що має наслідком відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зобов`язання відповідача провести звірку нарахувань єдиного соціального внеску  за липень 2014 та серпень 2017 років, отже, пункт четвертий резолютивної частини оскаржуваного судового рішення має бути виключений як зайвий.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29).
Викладені Мінагрополітики в апеляційній скарзі доводи щодо помилковості висновків суду першої інстанцій не підтвердились під час апеляційного провадження, що має наслідком відмову у її задоволенні.
Доводи ж апеляційної скарги позивача колегія суддів частково знаходить слушними, у зв`язку із чим оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового у відповідній частині.
З огляду на наведені вище обставини справи, колегія суддів вважає, що під час судового розгляду суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині і є підставою для його скасування з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року - скасувати в частині відмовлених позовних вимог про визнання дії та бездіяльності Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо несплати нарахованого на заробітну плату ОСОБА_1 за липень 2014 року у сумі 4 668, 84 грн єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування протиправними та зобов`язання Міністерства аграрної політики та продовольства України сплатити єдиний внесок на виплачену ОСОБА_1 заробітну плату за липень 2014 року у сумі 4 668, 84 грн.
Прийняти в цій частині  постанову, якою позовні вимоги задовольнити.
Визнати дії та бездіяльність Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо не сплати нарахованого на заробітну плату ОСОБА_1 за липень 2014 року у сумі 4 668, 84 грн єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування протиправними.
Зобов`язати Міністерство аграрної політики та продовольства України сплатити єдиний внесок на виплачену ОСОБА_1 заробітну плату за липень 2014 року у сумі 4 668, 84 грн.
Абзац четвертий резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року - виключити.
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.
Постанова в повному обсязі складена 17 січня 2020 року.

Головуючий-суддя:                                                                      Л.В. Губська

Судді:                                                                                          О.В. Епель

                                                                                                    О.В. Карпушова

< Довідник >