ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1668/16-ц  Номер провадження 22-ц/814/295/20	Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л. І.  Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді: Абрамова П.С.,
Суддів: Бондаревської С.М., Пилипчук Л.І.,
за участю секретаря судового засідання: Зеленської О.І.,
відповідача: ОСОБА_1 , 
представника відповідача ОСОБА_2 , представника позивача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовом  ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Четверта полтавська державна нотаріальна контора, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно
за апеляційною скаргою ОСОБА_6  на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 листопада 2019 року, ухвалене у період часу з 09:18:09 год. до 10:52:00 год 11 листопада 2019 року під головуванням судді Савченко Л.І.,-

В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , у якому, остаточно уточнивши позовні вимоги, просив суд:
- визнати квартиру 34, загальною площею 30,9 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., що складається з однієї кімнати «2» площею 16,6 кв.м., кухні «3» площею 5,8 кв.м., ванної кімнати «4» площею 2,5 кв.м.; коридору «1» площею 5,0 кв.м., балкону площею 1,0 кв.м. та земельну ділянку відповідно до Державного акту на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , площею 0,0600 га, яка розташована в Полтавській області, Решетилівському районі, Демідивській сільській раді, спільним майном подружжя;
- встановити юридичний факт - факт постійного проживання його, ОСОБА_4 зі спадкодавцем ОСОБА_7 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини;
- визнати за ним право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , яка знаходиться в цегляному житловому будинку, загальною площею 30,9 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., що складається з однієї кімнати «2» площею 16,6 кв.м., кухні «3» площею 5,8 кв.м.; ванної кімнати «4» площею 2,5 кв.м.; коридору «1» площею 5,0 кв.м., балкону площею 1,0 кв.м. та Ѕ частку земельної ділянки відповідно до Державного акту на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , площею 0,0600 га, яка розташована в Полтавській області, Решетилівському районі, Демідивській сільській раді, як на частку у спільному майні подружжя;
- визнати за ним, ОСОБА_4 , право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , яка знаходиться в цегляному житловому будинку, загальною площею 30,9 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., що складається з однієї кімнати «2» площею 16,6 кв.м., кухні «3» площею 5,8 кв.м.; ванної кімнати «4» площею 2,5 кв.м.; коридору «1» площею 5,0 кв.м., балкону площею 1,0 кв.м. та 1/4 частку земельної ділянки відповідно до Державного акту на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , площею 0,0600 га, яка розташована в Полтавській області, Решетилівському районі, Демідивській сільській раді, в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 .
Підстави позову вмотивовував тим, що 25 вересня 1966 року зареєстрував шлюб із ОСОБА_7 , від якого у них народилося двоє дітей: донька ОСОБА_1 , 1976 р.н., та син ОСОБА_8 , 1967 р.н. На підставі договору купівлі-продажу від 10 грудня 2003 року їм належала квартира АДРЕСА_1 , оформлена на дружину. Також останній на праві приватної власності належала земельна ділянка відповідно до Державного акту на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , площею 0,0600 га, розташована у Полтавській області, Решетилівському районі, Демидівській сільській раді. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла. Спадкоємцями після ОСОБА_7 є позивач, як її чоловік, донька ОСОБА_1 та син ОСОБА_6 .. 

Позивач вважає, що прийняв спадщину шляхом фактичних дій, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав із спадкодавцем. 

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15 листопада 2019 року позов ОСОБА_4 задоволений частково.
Визнано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 30,9 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., що складається з однієї кімнати «2» площею 16,6 кв.м., кухні «3» площею 5,8 кв.м., ванної кімнати «4» площею 2,5 кв.м., коридору «1» площею 5,0 кв.м., балкону площею 1,0 кв.м. спільною сумісною власністю подружжя   ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_4 зі спадкодавцем ОСОБА_7 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини.
Визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частку квартири  АДРЕСА_1 , яка знаходиться в цегляному житловому будинку, загальною площею 30,9 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., що складається з однієї кімнати «2» площею 16,6 кв.м., кухні «3» площею 5,8 кв.м.; ванної кімнати «4» площею 2,5 кв.м.; коридору «1» площею 5,0 кв.м., балкону площею 1,0 кв.м. як на частку у спільному майні подружжя.
Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/8 частку квартири АДРЕСА_1 , яка знаходиться в цегляному житловому будинку, загальною площею 30,9 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., що складається з однієї кімнати «2» площею 16,6 кв.м., кухні «3» площею 5,8 кв.м.; ванної кімнати «4» площею 2,5 кв.м.; коридору «1» площею 5,0 кв.м., балкону площею 1,0 кв.м. в порядку спадкування, як на обов`язкову частку у спадщині.
Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку земельної ділянки відповідно до Державного акту на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , площею 0,0600 га, яка розташована в Полтавській області, Решетилівському районі, Демідивській сільській раді, в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , як за спадкоємцем першої черги за законом.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати у сумі 8 410, 55 грн. у рівних частках, тобто по 4 205 грн. 28 коп. з кожного.

З даним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_6 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати за позивачем право власності на Ѕ частину квартири, в іншій частині позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені в ньому висновки такими, що не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи.
Вказує на те, що суд невірно надав оцінку наданим позивачем доказам. Заперечує проти доведеності факту спільного проживання ОСОБА_4 з померлою спадкодавицею, оскільки на день її смерті батько (позивач) проживав в АДРЕСА_2 , що підтверджується правовстановлюючими документами на будинок, заявами та договорами з комунальними установами.

Окрім цього апелянт звертає увагу на суперечність показів самого позивача щодо місяця його проживання, вказаних у заяві до Четвертої полтавської нотаріальної контори, позовних заявах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, з даними у правовстановлюючих документах на будинок, актах жителів будинку АДРЕСА_3 , показами свідка ОСОБА_9 .. 

Вважає доведеним той факт, що сумісне проживання з батьком було припинено задовго до смерті матері, спадкодавиці у справі. Не погоджується з розміром судового збору, визначеного судом до компенсації за рахунок відповідачів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_4 адвокат Лучко Т.І. вказує на необґрунтованість доводів апелянта, спотворення ним фактичних обставин справи. Рішення суду першої інстанції вважає обґрунтованим та законним.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_4 перебував у шлюбі із ОСОБА_7 з 25 вересня 1966 року. Даний факт підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 , виданого Полтавським міським бюро ЗАГС 25 вересня 1966 року (а.с.11 том 1).
Від шлюбу вказані особи мають двох дітей ОСОБА_1 , 1976 року народження, та ОСОБА_6 , 1967 року народження.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 16 червня 2014 року Центральним відділом РАЦС РС Полтавського МУЮ, актовий запис № 949 (а.с.15 том 1).

Також встановлено, що за життя ОСОБА_7  була власником квартири АДРЕСА_1  на підставі договору купівлі-продажу від 10 грудня 2003 року, посвідченого Четвертою полтавською державною нотаріальною конторою, за № 1-3032 (а.с.16), земельної ділянки площею 0,0600 га, яка розташована в Полтавській області, Решетилівському районі, Демідивській сільській раді, відповідно до Державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , виданого відділом Держкомзему у Решетилівському районі 11 травня 2010 року на підставі розпорядження від 24 листопада 2009 року № 466 Решетилівської районної державної адміністрації (а.с.109 том 4).
12 червня 2015 року за заявою ОСОБА_6 відкрито спадкову справу № 127/2015 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 (а.с.239 том 1).
Відповідач ОСОБА_6 є сином померлої ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим Полтавським міським бюро ЗАГС 22 червня 1967 року, актовий запис № 1390, свідоцтвом про зміну імені із ОСОБА_10 на ОСОБА_11 серії НОМЕР_5 від 19 липня 2012 року, свідоцтвом про зміну імені з ОСОБА_11 на ОСОБА_6 серії НОМЕР_6 від 04 квітня 2015 року (а.с.241-243 том 1).
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року, ОСОБА_6 визначено додатковий строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_7 (а.с.243-244, 253-254 том 1).

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 03 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 , ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , третя особа Четверта полтавська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини залишений без задоволення (а.с.249-250 том 1).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на частку у спільному сумісному майні подружжя, а саме: Ѕ частка квартири за адресою: АДРЕСА_4 . Вважав доведеним факт спільного сумісного проживання подружжя на час смерті спадкодавиці ОСОБА_7 , та прийняття позивачем внаслідок цього спадщини.

Апеляційний суд вважає висновок суду першої інстанції обґрунтованим та таким, що ґрунтується на законі, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що слідує зі змісту ч.1 ст. 70 СК України.

Встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_4 , була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 10 грудня 2003 року, посвідченого Четвертою полтавською державною нотаріальною конторою за № 1-3032
Встановивши, що квартира за адресою: АДРЕСА_4 була придбана подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_7 10 грудня 2003 року, тобто у період перебування у шлюбі, суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку, що вона є спільною сумісною власністю подружжя, та про задоволення позовних вимог в частині визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю подружжя і визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_4 про визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки площею 0,0600 га, яка розташована в Полтавській області, Решетилівському районі, Демідивській сільській раді та визнання за ним права власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки, як на частку у спільному майні подружжя, суд першої інстанції правомірно виходив з періодичних змін норм СК України, якими врегульовувався правовий режим приватизованої земельної ділянки. Суд вірно вказав про те, що тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Встановивши, що спірна земельна ділянка була набута ОСОБА_7 на підставі розпорядження Решетилівської районної державної адміністрації від 24 листопада 2009 року № 466, тобто до 08 лютого 2011 року, суд вірно дійшов висновку про те, що вона не є майном, яке належить до спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю ОСОБА_7 внаслідок одержання частки із земельного фонду.

Рішення суду в зазначених частинах (щодо спільної власності  на квартиру  та відмова у  визнання  земельної ділянки спільною власністю) позивачем не оскаржено. Апелянт також не наводить жодних заперечень щодо висновків місцевого суду в цій частині.

Щодо встановлення факту спільного проживання
Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України ).
Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Так, відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_4 разом із ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі із 25 вересня 1966 року.

За життя 10 грудня 2003 року подружжя придбало квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , яку оформили на дружину ОСОБА_7 .
Зареєстрованим у вказаній квартирі був чоловік  ОСОБА_4 , про що свідчить довідка про склад сім`ї від 03.07.2012 року за № 9/8 видана КП ЖЕО № 2 Полтавської міської ради (а.с.182 том 3).
Згідно свідоцтва про право власності від 08.05.1991 року ОСОБА_4  був власником квартири АДРЕСА_5 . Зареєстрована у цій квартирі була померла  ОСОБА_7 , що підтверджується звітом про оцінку майна, листом ЖК «Будівельник» від 11 серпня 2016 року № 90 та не заперечується сторонами (том 1 а. с. 36-45, 130). 

Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Таким чином, факт реєстрації осіб за різними адресами не є доказом визначення місця проживання подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .

Відповідно рішення Супрунівської сільської ради № 46 від 02 квітня 1998 року ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га в с.Говтвянчик Супрунівської сільської ради для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, про що видано Державний акт на право приватної власності на землю від 16 березня 1999 року (а.с.14 т.1 ). 

На вказаній земельній ділянці подружжя збудувало житловий будинок, будівництво якого не було завершено, про що свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.10.2016 року (том 3 а.с.25-27), який використовували як дачний будинок.

У відповідності з вимогами ст.12 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до вимог ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, суд апеляційної інстанції вважає, що подані сторонами докази у підтвердження позовних вимог та заперечень у їх спростування, не дають підстав дійти висновків, що подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_7 не проживали спільно. 

Так, відповідачі у справі ОСОБА_6 та ОСОБА_1 які є братом та сестрою дають різні покази. 
ОСОБА_6 стверджує про те, що його батько ОСОБА_4 та померла мати ОСОБА_7 вже тривалий час разом не проживають.
ОСОБА_1 дає протилежні свідчення про те, що навпаки, батьки перебували в шлюбі, спільно проживали, лише в весняно – осінній період її батько ОСОБА_4 більшу частину часу проживав на дачі.

Факт спільного проживання з дружиною позивач підтвердив показами свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які були допитані в судовому засіданні.

Надаючи оцінку показам свідка  ОСОБА_9  та актам про проживання родини ОСОБА_15 разом в квартирі АДРЕСА_5 від 17 вересня 2015 року, про проживання їх окремо у квартирі АДРЕСА_5 від 28 липня 2016 року, про проживання ОСОБА_7 окремо у квартирі АДРЕСА_5 від 01 серпня 2017 року та про окреме проживання ОСОБА_7 від 12 березня 2019 року, які підписані, в тому числі, одними і тими ж сусідами, суд оцінив їх критично та не взяв до уваги в якості допустимих доказів, з тих підстав, що вони містять протиречиві обставини, надані одними і тими ж особами (том 1 а.с.19, 147, том 2 а.с.163, том 3 а.с.41).

Відповідно до вищевикладених норм матеріального права встановленню підлягав факт спільного проживання станом на час смерті ОСОБА_7 – ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

Доводи апелянта, про те, що доказами не проживання позивача разом з його матір`ю ОСОБА_7 , є зазначення самим позивачем місця свого проживання в с. Говтвянчик, не взято до уваги з тих підстав, що позов подано до суду у 2016 році, а тому зазначення в ньому адреси проживання позивача у с. Говтвянчик не свідчить, що місцем постійного проживання ОСОБА_4 у 2014 році було саме це місце. 

Суд першої інстанції надав оцінку і іншим доказам, на які посилається апелянт та не взяв їх до уваги з тих підстав, що вони датовані вже після смерті ОСОБА_7 і не можуть підтверджувати чи спростовувати факт спільного проживання станом на 2014 рік (зокрема, позовна заява про продовження строку на прийняття спадщини, подана до Октябрського районного суду м.Полтави 16 червня 2015 року (том 1 а.с.139), апеляційна скарга від 26.10.2015 року (том 1 а.а.140), супровідний лист із Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ (а.с.224 том 1); відповідь Четвертої полтавської державної нотаріальної контори від 11.06.2015 (том 1 а.с.225); журнал судового засідання Октябрського районного суду м.Полтави від 28.05.2015. (а.с.167 том 2).)

Враховуючи, що у власності ОСОБА_4 та ОСОБА_7 перебувало декілька об`єктів нерухомості, які вони як власники зобов`язані були утримувати, в тому числі оплачувати спожиті комунальні послуги, договори про надання комунальних послуг також не є переконливими доказами щодо засвідчення місць проживання осіб (том 3 а.с.229-233, 236, 239-243).

Виходячи з вищевикладених обставин, апеляційний суд вважає, що рішення про встановлення факту спільного проживання подружжя ОСОБА_15 на час смерті спадкодавця ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим. 

Підстав для переоцінки доказів у цій частині судом не встановлено. 

Щодо спадкування права на обов`язкову долю та спадкування майна, як спадкоємцем першої черги за законом. 

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Зі змісту ч.1 ст. 1267 ЦК України слідує, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.
Відповідно до ч.1 ст. 1241 СК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 11 грудня 2003 року заповіла належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 повністю сину ОСОБА_10 , що підтверджується заповітом, посвідченим 11 грудня 2003 року Четвертою полтавською державною нотаріальною конторою, зареєстрованим за № 1-3063 (а.с.96 том 4).
Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_4 має право на обов`язкову частку у спадщині, як непрацездатний вдівець, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 та інформацією із Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 14 квітня 2017 року (том 1 а.с.15, а.с.193).
Встановиши, що спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_16 є її син ОСОБА_6 , який подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та строк для подачі якої був продовжений рішенням суду, а також чоловік померлої ОСОБА_4 , внаслідок задоволення позовних вимог про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, суд обґрунтовано дійшов висновку про визнання за позивачем права власності на 1/8 частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування, як на обов`язкову частку у спадщині.
Рішення суду про визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0600 га, яка розташована в Полтавській області, Решетилівському районі, Демідивській сільській раді, в порядку спадкування як за спадкоємцями першої черги за законом, після померлої ОСОБА_7 , яка належала спадкодавиці на праві особистої приватної власності, а частки її спадкоємців є рівними, також є правомірним.

Щодо доводів відносно розподілення судових витрат : 
Питання про розподіл судових витрат суд вирішив відповідно до ст. 141 ЦПК України та дійшов висновку про стягнення з відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 документально підтверджені судові витрати у сумі 8 410, 55 грн. у рівних частках, а саме: по 4 205 грн. 28 коп. з кожного, які складалися з наступних: витрати на правову допомогу у сумі 6 000 грн. (том 3 а.с.3), 551 грн. 20 коп. за одну вимогу немайнового характеру задоволену повністю, та 275 грн. 60 коп. за частково задоволену позовну вимогу немайнового характеру (том 1 а.с.1-2), 1263 грн. 75 коп. за визнання права власності на 5/8 частки у квартирі, виходячи з вартості квартири 202 200 грн. (том 1 а.с.3, том 4 а .с. 110), 3200 грн. за визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, виходячи з вартості земельної ділянки 2700 грн. та часткового задоволення позовних вимог в цій частині (том 1 а.с.3).
Доводи апеляційної скарги що судові витрати були розподілені непропорційно до задоволених позовних вимог та фактично понесених витрат є безпідставними. 

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 листопада 2019 року.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції компенсації не підлягають.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
        Апеляційну скаргу  ОСОБА_6   – залишити без задоволення.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 листопада 2019 року –залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.
У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 21 лютого 2020 року.

Головуючий суддя :                                        П.С. Абрамов

Судді:                                                         С.М. Бондаревська 
       
                                                               Л.І. Пилипчук