ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1711/20 Справа № 208/1089/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року         Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                       суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.
                       за участю секретаря – Лященко С.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Адміністрація Заводського району Кам`янської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення з житлового будинку
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 вересня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 . В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 19 червня 2002 року їй було подаровано 1/3 будинку за АДРЕСА_1 . В зазначеному будинку зареєстровані є вона, її колишній чоловік ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 , яка з 2015 року в будинку не проживає. 22 червня 2016 року шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано. Після розлучення відповідач вигнав її з будинку, тому вона вимушена проживати разом з матір`ю. Відповідач зловживає алкогольними напоями, часто влаштовував сварки, принижував її перед сусідами. В утриманні будинку та в ремонті відповідач участі не приймає. Також собака відповідача псує все довкола: речі, меблі, двері, підлогу, а тому просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням а саме будинком АДРЕСА_1 та має бути знятий з реєстраційного обліку; виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлового будинку АДРЕСА_1 та стягнути судовий збір (а.с. 3-6).

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 вересня 2019 року задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Адміністрація Заводського району Кам`янської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення та виселення з житлового будинку — відмовлено (а.с.116-118)

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі (а.с.122-127).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 зазначив, що апеляційна скарга є необґрунтованою, безпідставною, а тому просив в задоволенні скарги відмовити у повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно п.1 ч.1ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч.1ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування на домоволодіння від 19.06.2002 року (а.с.9).
Згідно до рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 лютого 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.16).
Відповідно до довідки про склад сім`ї від 14.02.2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , та відповідно до акту від 26.11.2018 року відповідач проживає за зазначеною адресою з 2000 року (а.с.17,59,60).
Висновком від 12.12.2018 року проведена перевірка про те, що до чергової частини Кам`янського ВП звернулась ОСОБА_1 , та зазначила, що протягом тривалого часу відбуваються конфлікти з колишнім чоловіком, в зв`язку з тим, що він перешкоджає їй у доступі до будинку. В ході розгляду матеріалів ЖЄО Кам`янського ВП від 11.12.2018 р. № 26655 вчинення кримінального правопорушення відносно ОСОБА_2 немає (а.с.35).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що відповідач є колишнім членом сім`ї позивачки, яка є власником будинку, у якому відповідач проживає та зареєстрований, на сьогоднішній день не має іншого житла, а тому відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування будинком. Крім того, позивачем не доведено, що відповідач систематично псує житло та систематично порушує правила співжиття, а тому підстави для його виселення також відсутні.

З такими висновками суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Статтею 109 ЖК УРСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку.
Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК Української РСР підстави для позбавлення права на житло.
Згідно зі ст. 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ст. 116 ЖК УРСР.
Відповідно до приписів ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.
Із роз`яснень, викладених у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» слідує, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Зі справи не вбачається, що позивачкою доведено належними та допустимими доказами, що відповідач систематично порушує правила співжиття, а також, що до нього вживалися заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Крім того, позивачкою не доведено та належним чином не обґрунтовано підстави для визнання відповідача, який є її колишнім чоловіком, тобто колишнім членом сім`ї, таким, що втратив право користування житлом.
Так, відповідно до ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. А згідно ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. 
Зі справи вбачається, що відповідач зареєстрований та постійно проживає у спірному будинку, а отже підстави для застосування ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України відсутні.
Також відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 391 ЦК України, якою встановлено право власника вимагати усунення перешкод в користуванні власністю, оскільки, як вже зазначалося, відповідач — колишній член сім`ї власника і до правовідносин, які склалися, ст. 391 ЦК України не може бути застосована.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд 1 інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Щодо посилань апелянта на ч. 1 ст. 116 ЖК України колегія суддів зазначає, що вказана правова норма вимагає наявності заходів попередження про наступне виселення через систематичні порушення правил співжиття. Таких доказів позивачем, як суду першої так і апеляційної інстанції, не надано.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач псує жиле приміщення належними доказами не підтверджені, зокрема апелянт не довела, що відповідач систематично порушує правила співжиття та робить неможливим проживання з ним в одному будинку, що до останнього застосовувались будь-які дієві заходи запобігання чи громадського впливу, які виявились безрезультатними.
Враховуючи те, що позивач та відповідач до 22 лютого 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі та з довідки про склад сім`ї від 14.02.2019 року вбачається, що відповідач з 22.05.2000 року зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 , колегія суддів вважає, що припинення сімейних відносин між сторонами не позбавляє відповідача ОСОБА_2 права користування займаним приміщенням, з огляду на вказане доводи апеляційної скарги з приводу того, що відповідач не є членом сім`ї є безпідставними. 

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, дослідив всі наявні у справі докази в їх сукупності та надав їм належну оцінку. Висновки суду відповідають нормам матеріального і процесуального права, а також встановленим обставинам справи.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Оскільки, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін. 

Судові витрати за подачу апеляційної скарги слід покласти на особу, яка її подавала, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 вересня 2019 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.
Судді: