Постанова                                                                       
Іменем України                                  
 
22 січня 2020 року
м. Київ
 
справа 524/1775/17
провадження № 61-11073св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи: 
заявник  - акціонерне товариство «Укрсиббанк»,
суб`єкти оскарження: головний державний виконавець Автозаводського відділу державної виконавчої служби міста Кременчук Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Докійчук Тетяна Вікторівна, начальник Автозаводського відділу державної виконавчої служби міста Кременчук Головного територіального управління юстиції           у Полтавській області Шевченко М. С.,
заінтересована особа - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Автозаводського відділу державної виконавчої служби  міста Кременчук Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на постанову Полтавського апеляційного суду                у складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Дряниці Ю. В., Обідіної О. І.,            від 13 травня 2019 року, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст скарги
 
У січні 2019 року акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі - АТ «Укрсиббанк») звернулося до суду зі скаргою на бездіяльність головного державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби міста Кременчук Головного територіального управління юстиції         у Полтавській області Докійчук Тетяни Вікторівни (далі - державного виконавця), начальника Автозаводського відділу державної виконавчої служби міста Кременчук Головного територіального управління юстиції         у Полтавській області Шевченко М. С. (далі - начальник Автозаводського ВДВС).
 
Скарга АТ «Укрсиббанк» мотивована тим, що на виконанні                                  у Автозаводському ВДВС перебуває виконавче провадження № 56966432       з примусового виконання постанови Апеляційного суду Полтавської області від 15 лютого 2018 року у справі №524/1775/17 про звернення стягнення на іпотечне майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Стягувач АТ «Укрсиббанк», боржник       ОСОБА_1 
05 вересня 2018 року державним виконавцем Автозаводського ВДВС винесено постанову про накладення арешту на іпотечне майно                         у виконавчому провадженні № 56966432.
Товариство вказувало, що 17 грудня 2018 року отримало від Автозаводського ВДВС постанову начальника ВДВС від 04 грудня 2018 року про результати перевірки законності виконавчого провадження № 56966432 та постанову державного виконавця від 07 грудня 2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту другого частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Звертаючись до виконавчих органів, товариство у своїй заяві про відкриття виконавчого провадження вказувало, що постановою Апеляційного суду Полтавської області від 15 лютого 2018 року у справі 524/1775/17 визнано, що усі правочини, укладені щодо квартири АДРЕСА_1 після 19 березня 2007 року є нікчемними в силу закону, а саме: частини третьої статті 12 Закону України «Про іпотеку», тоді як договір іпотеки від 19 березня 2007 року визнано судом чинним.
Товариство вважало, що державний виконавець, встановивши відсутність      у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрації права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_1 , мав відповідно до частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернутись до суду із заявою для вирішення питання щодо задоволення вимог стягувача за рахунок майна, що є предметом іпотеки та виконати постанову Апеляційного суду Полтавської області, а не повертати виконавчий лист на підставі пункту другого частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки положення вказаної статті не застосовуються до звернення стягнення на чітко визначений судовим рішенням об`єкт нерухомості.
Висновки, викладені в постанові начальника Автозаводського ВДВС про результати перевірки законності виконавчого провадження від 04 грудня 2018 року товариство вважало помилковими, оскільки державним виконавцем при винесенні постанови про накладення арешту на майно          від 05 вересня 2018 року не порушено вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому відсутні підстави для його скасування.
АТ «Укрсиббанк» оскаржувані постанови вважало незаконними та такими, що порушують права та інтереси стягувача, просило суд:
визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця, що полягала   у незверненні до суду із заявою в порядку частини п`ятої  статті 50 Закону України «Про виконавче провадження»;
визнати неправомірними дії державного виконавця з прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 07 грудня 2018 року;
визнати незаконною та скасувати постанову про повернення виконавчого документу стягувачу від 07 грудня 2018 року у виконавчому провадженні      № 56966432;
визнати неправомірними дії начальника Автозаводського ВДВС з прийняття постанови про результати перевірки законності виконавчого провадження від 04 грудня 2018 року;
визнати незаконною та скасувати постанову начальника Автозаводського ВДВС про результати перевірки законності виконавчого провадження         від 04 грудня 2018 року.
 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
 
Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області в складі судді Андрієць Д. Д. від 27 лютого 2019 року в задоволенні скарги АТ «Укрсиббанк» відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що  державний виконавець встановив, що власником квартири, переданої            в іпотеку, є особа відмінна від боржника, а отже він мав підстави для повернення виконавчого документу стягувачеві.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 13 травня 2019 року апеляційну скаргу АТ «Укрсиббанк» задоволено частково. 
Ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 лютого 2019 року в частині відмови у задоволенні вимог АТ «Укрсиббанк» про визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця, визнання незаконними та скасування постанов скасовано та постановлено в цій частині нову ухвалу.
Визнано неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби м. Кременчук Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Докійчук Т. В. у незверненні до суду із заявою в порядку частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».
Визнано незаконною та скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 07 грудня 2018 року у виконавчому провадженні     № 56966432.
Визнано незаконною та скасовано постанову начальника Автозаводського відділу державної виконавчої служби м. Кременчук Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Шевченко М. С. про результати перевірки законності виконавчого провадження                    від 04 грудня 2018 року.
Стягнуто з Автозаводського відділу державної виконавчої служби                  м. Кременчук Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на користь АТ «Укрсиббанк» судові витрати у розмірі 1 152,60 грн.
В іншій частині ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 лютого 2019 року залишено без змін.
 
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції в частині визнання незаконною бездіяльності державного виконавця, який не звернувся до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки державний виконавець         з судового рішення встановив, що спірна квартира належить боржнику, однак відомості  про це відсутні в Державному реєстрі  речових прав на нерухоме майно, то він мав звернутися до суду  в порядку частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», проте не вчинив такої виконавчої дії, чим допустив порушення вимог статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», тому підстави для повернення виконавчого документа стягувачеві були відсутні. 
 
При цьому суд апеляційної інстанції вважав безпідставними вимоги скаржника про визнання неправомірними дій державного виконавця з прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачу та дій начальника Автозаводського ВДВС з прийняття постанови про результати перевірки законності виконавчого провадження, оскільки за приписами частин першої та четвертої статті 37, частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» самі дії державного виконавця та начальника Автозаводського ВДС щодо прийняття відповідних постанов є правомірними, оскільки вчинені в межах повноважень, визначених законом. Протиправними є їх рішення, тобто винесені постанови з приводу виконавчих дій, які підлягають скасуванню.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У червні 2019 року Автозаводський відділ державної виконавчої служби  міста Кременчук Головного територіального управління юстиції                         у Полтавській області подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції. 
 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
 
У вересні 2019 року АТ «Укрсиббанк» направило до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на правильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та відсутності порушень норм процесуального права, просить залишити без задоволення касаційну скаргу, а судове рішення суду апеляційної інстанції залишити          в силі.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції надав неправильну оцінку зібраним доказам, що призвело до ухвалення помилкового рішення. Вказує, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому  законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно. Вказує, що скаржник після ухвалення судового рішення Апеляційного суду Полтавської області від 15 лютого 2018 року не вжив заходів щодо поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію іпотечного договору. 
При цьому державним виконавцем при винесенні 05 вересня 2018 року постанови про арешт майна порушено вимоги статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки державний виконавець не звернула уваги на те, що спірне нерухоме майно належить на праві приватної власності іншій особі, тобто порушила вимоги частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» - не отримала документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна.
У листопаді 2018 року до відділу звернувся ОСОБА_2 , який у серпні       2018 року придбав на електронних торгах спірну квартиру та отримав свідоцтво про право власності. Вказує, що дана інформація знайшла своє відображення у постанові начальника Автозаводського ВДВС, що стало підставою для винесення начальником Автозаводського ВДВС постанови 04 грудня 2018 року.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 11 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачу. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано справу із суду першої інстанції.
 
У серпні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
15 лютого 2018 року Апеляційним судом Полтавської області прийнято постанову, якою задоволено позов АТ «Укрсиббанк» та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед АТ «Укрсиббанк» за кредитним договором у сумі 72 267,21 доларів США та пені у розмірі 64 684,12 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 19 березня 2007 року, що укладений між АКІБ «Укрсиббанк» і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 3617, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 140,3 кв. м, яка належить ОСОБА_1 на праві власності. Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог статті 38 Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за 1 305 899 грн.

10 серпня 2018 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 524/1775/17, виданого 04 квітня 2018 року Автозаводським районним судом м. Кременчука.
 
04 грудня 2018 року начальником Автозаводського ВДВС винесена постанова про результати перевірки законності виконавчого провадження, якою визнано дії державного виконавця Ніколаєвої Ю. В. такими, що вчинені з порушенням статті 56 Закону України «Про виконавче провадження»; зобов`язано головного державного виконавця Докійчук Т. В. у строк до 05 грудня  2018 року винести постанову про арешт всього рухомого та нерухомого майна боржника; зобов`язано головного державного виконавця Докійчук Т. В. у строк до 05 грудня 2018 року внести відомості про арешт майна боржника до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; зобов`язано головного державного виконавця     Докійчук Т. В. у строк до 06 грудня 2018 припинити чинність арешту майна,    а саме: квартири АДРЕСА_1 ; зобов`язано головного державного виконавця Докійчук Т. В. у строк до 07 грудня 2018 року направити на адресу стягувача роз`яснення частини третьої статті 33 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Підставою для винесення оскаржуваної постанови вказано те, що державним виконавцем Ніколаєвою Ю. В. при винесенні 05 вересня         2018 року постанови про арешт майна боржника, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 , не перевірено за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, чи належить дана квартира боржнику ОСОБА_1 
 
06 грудня 2018 року державним виконавцем Докійчук Т. В. винесено постанову про зняття арешту з майна боржника, а саме: квартири АДРЕСА_1 .
 
07 грудня 2018 року державним виконавцем Докійчук Т. В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту другого частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, оскільки майно, яке зазначено у виконавчому документі, не належить на праві власності боржнику.
 
Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 15 лютого             2018 року встановлено, що 20 листопада 2015 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кучик С. Л. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 листопада 2015 року     № 26345488 та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про припинення іпотеки (номер запису про іпотеку 11801160) спірної квартири, встановленої на підставі Договору іпотеки від 19 березня 2007 року.
 
Згідно інформації, отриманої з Державного реєстру прав на нерухоме майно, 21 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та товариством                          з обмеженою відповідальністю «Алвіга» ( далі - ТОВ «Алвіга») укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О. В., зареєстровано в реєстрі за № 3810.
 
Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2016 року визнано незаконним і скасовано вказаний запис про реєстрацію припинення іпотеки спірної квартири, встановленої на підставі Договору іпотеки від 19 березня 2007 року.
 
Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 15 лютого             2018 року встановлено, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1                               від 21 листопада 2015 року укладений іпотекодавцем без попереднього погодження із іпотекодержателем, а тому вказаний договір, як і подальші правочини, що були вчинені на його підставі, є нікчемними і не потребують визнання даного факту у судовому порядку, оскільки їх недійсність прямо встановлена законом, а саме частини третьої статті 12 Закону України «Про іпотеку».
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено, й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Касаційна скарга Автозаводського ВДВС задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною третьою статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого             в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.
Згідно з частиною третьою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.
Відповідно до частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру               у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.
У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.
Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Про повернення стягувачу виконавчого документа державний виконавець виносить постанову.
Згідно з частиною третьою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня, про що виноситься відповідна постанова.
Суд апеляційної інстанції встановив, що на момент звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 як на предмет іпотеки, боржник ОСОБА_1 був її власником, оскільки       за приписами частини третьої статті 12 Закону України «Про іпотеку», укладений між ним та ТОВ «Алвіга» договір купівлі-продажу є нікчемним.  При цьому право власності боржника ОСОБА_1 на вказану квартиру не зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,  тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що державним виконавцем при вчинені виконавчих дій, не виконано вимоги абзацу другого частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», тобто державний виконавець не звернувся до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно, чим допустив порушення вимог статті 18 Закону України «Про виконавче провадження». Тому висновки суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для повернення виконавчого листа стягувачу є правильними.  
Щодо доводів касаційної скарги про те, що стягувач АТ «Укрсиббанк» після прийняття Апеляційним судом Полтавської області 15 лютого 2018 року постанови не вжив заходів щодо поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію іпотечного договору              в порядку, визначеному законом, а у разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, однак вимога АТ «Укрсиббанк» про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 не набула пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно, колегія суддів зазначає наступне.
 
За приписами частини третьої статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати           в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. 
 
Разом з тим Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначає правовий режим регулювання обтяжень саме рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізацію інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна (стаття 1 цього Закону).
 
Оскільки у цій справі предметом іпотеки є нерухоме майно, то відсутні підстави для застосування норм цього Закону до спірних правовідносин,        а тому помилковим є доводи заявника про обов`язок стягувача АТ «Укрсиббанк» вжити заходи щодо поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію іпотечного договору, з посиланням на статтю 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».
 
Доводи касаційної скарги про те, що державним виконавцем порушено вимоги частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки вона наклала арешт на спірне майно до отримання документального підтвердження належності цього майна боржнику, спростовуються матеріалами справи, та доводами, викладеними в цій постанові.
 
Інші доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який їх обґрунтовано спростував.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду  без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду  апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу  Автозаводського відділу державної виконавчої служби  міста Кременчук Головного територіального управління юстиції                        у Полтавській області залишити без задоволення.
 
Постанову Полтавського апеляційного суду від 13 травня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | Г. В. Кривцова     Б. І. Гулько     Д. Д. Луспеник