ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/8924/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Чудак О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  12 лютого 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді          - Єгорової Н.М.,
суддів                    - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,
при секретарі                    - Казюк Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства "Науково-виробнича компанія "Гірничі машини" до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИЛА:
У травні 2019 року позивач ПАТ "Науково-виробнича компанія "Гірничі машини" звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 22 лютого 2019 року № 0008031404 та № 0008021404. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи в повному об`ємі наявні первинні документи бухгалтерського та податкового обліку, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентом. Наголосив, що сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що мали місце фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю. Зауважив на презумпції добросовісності платника, яка передбачає економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника. Підкреслив, що самі по собі сертифікати якості не є первинними документами в розумінні Закону № 996-XIV та ПК України, не приймають участі у формуванні даних бухгалтерського та податкового обліку, а відтак і не можуть слугувати підставами для висновків щодо реальності господарських операцій. Звернув увагу, що в матеріалах справи наявні ТТН, які в повній мірі підтверджують факт перевезення Товару від ТОВ "Деметра-Агро ЛТД" до Терміналів на виконання умов договору поставки. Стверджує, що відсутність достатніх (саме на думку контролюючого органу) матеріальних та трудових ресурсів не може беззаперечно свідчити про невиконання цими суб`єктами договірних зобов`язань.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ГУ ДФС у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. При цьому зазначає про відсутність факту (джерела) законного введення в обіг та/або реального задекларованого виробництва придбаного позивачем товару, що свідчить про оформлення господарських операцій з ТОВ "Деметра Агро ЛТД" для введення в обіг (легалізацію) товару невідомого походження, виготовленого в результаті не облікованого виробництва. Звертає увагу на відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької діяльності у зв`язку з відсутністю необхідних ресурсів у ТОВ "Деметра Агро ЛТД" та його контрагентів, а також на відсутність сертифікатів якості на товар.
Підкреслює, що згідно умов договору поставки від 09 березня 2018 року № 09/03ФЛ покупець здійснює огляд і попереднє приймання товару у місцях зберігання товару де й підписується видаткова накладна, приймання-передача товару здійснюється в місцях фактичного знаходження товару. Однак, згідно видаткових накладних приймання-передача товару здійснювалась у м. Кіровоград, в той час як акти приймання-передачі матеріальних цінностей на зберігання складені та підписані у м. Кропивницький. Зауважує, що у товарно-транспортних накладних відсутні РНОКПП автомобільних перевізників, що не дає можливості ідентифікувати такі суб`єкти господарювання. При цьому, згідно ТТН від 17 квітня 2018 року перевезення товару здійснювалось ФОП ОСОБА_1 , який протягом 2018 року не подавав податкової звітності, що вказує на відсутність факту здійснення господарської діяльності. 
У межах встановленого строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що на підставі направлення від 16 січня 2019 року № 43/26-15-14-04-04 та наказу від 15 січня 2019 року № 365 ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПрАТ "НВК "Гірничі машини" з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах із ТОВ "Деметра Агро ЛТД" (код 37867416) за березень 2018 року.
За результатами перевірки складено акт від 29 січня 2019 року № 104/26-15-14-04-04/34046713.
В ході перевірки виявлено та зафіксовано в акті перевірки порушення ПрАТ "НВК "Гірничі машини" вимог пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 ПК України, в результаті чого позивачем занижено суму грошового зобов`язання з ПДВ за березень 2018 року на загальну суму 519 132 грн та завищено від`ємне значення різниці між сумою податкових зобов`язань та податкового кредиту в березні 2018 року на загальну суму 2 596 627 грн.
Крім того, на підставі висновків акту від 29 січня 2019 року № 104/26-15-14-04-04/34046713 відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 22 лютого 2019 року:
- № 0008031404, яким збільшено суму грошового зобов`язання ПрАТ "НВК "Гірничі машини" з ПДВ на 519 132,00 грн та нараховані штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у розмірі 129 783,00 грн;
- № 0008021404, яким встановлено завищення від`ємного значення з ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду на 2 596 627 грн.
З матеріалів справи вбачається, що позивач не погодився із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями від 22 квітня 2019 року та оскаржив їх в адміністративному порядку шляхом подання скарги до ДФС України, однак, рішенням ДФС України від 26 квітня 2019 року № 19942/6/19.19-11 квітня 02.25 в задоволені скарги позивача відмовлено. 
Не погоджуючись із результатом адміністративного оскарження податкових повідомлень-рішень від 22 квітня 2019 року та вважаючи вказані рішення протиправними, позивач звернувся до суду із даним позовом.
На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість висновків відповідача, викладених в акті перевірки від 29 січня 2019 року № 104/26-15-14-04-04/34046713, щодо порушення ПрАТ "НВК "Гірничі машини" вимог податкового законодавства під час відображення в податковому обліку результатів господарських взаємовідносин із ТОВ "Деметра Агро ЛТД", а тому прийняті на підставі таких висновків спірні податкові повідомлення-рішення від 22 лютого 2019 року № 0008031404 та № 0008021404 є протиправними та підлягають скасуванню.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.
Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковим кредитом є сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.
Згідно п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а у разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Пунктом 198.1 ст. 198 ПК України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Відповідно до пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України до витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування податком на прибуток підприємств, належить, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг.
Підпунктом 139.1.9 пункту 139,1 статті 139 встановлено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Із вказаних норм права вбачається, що обов`язковою умовою виникнення права на формування податкового кредиту та витрат, є сплата податку на додану вартість у ціні придбаного або виготовленого товару чи послуг та понесення витрат саме у зв`язку з отриманням товарів, робіт (послуг).
Таким чином, під час здійснення контролю за правомірністю формування платником податку податкового кредиту, підлягає перевірці фактичне придбання товару чи отримання послуги.
Крім іншого, правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Відповідно до статті 1 цього Закону бухгалтерський облік - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.
Бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації (частина 1 статті 8 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).
У бухгалтерському обліку відображаються окремі господарські операції, з яких складається господарська діяльність.
Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства (стаття 1 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).
За змістом частин 1 та 2 статті 9 наведеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.
З матеріалів справи вбачається, що 09 березня 2018 року між ПрАТ "НВК "Гірничі машини" (Покупець) та ТОВ "Деметра Агро ЛТД" (Постачальник) укладено договір поставки № 09/03ФЛ на умовах якого ТОВ "Деметра Агро ЛТД" зобов`язалось поставити товар. Найменування, якість, асортимент, кількість товару, що підлягає передачі за цим договором, терміни поставки, місце поставки та інші умови поставки окремої партії товару, ціна за одиницю товару визначаються у специфікаціях на товар, підписаних Сторонами, які є невід`ємною частиною цього Договору.
У Специфікації № 1 до договору поставки від 09 березня 2018 року № 09/03ФЛ з урахуванням додаткової угоди до цієї Специфікації, сторони вказаного договору погодили:
- поставку сої врожаю 2017 року в кількості 1500 (+/- 10%) метричних тон, вартістю 12 900 грн з ПДВ за 1 тону. Вартість товару включає: транспортування на умовах СРТ Миколаївський морський порт, зерновий термінал ТОВ "Грінтур-Екс", Україна та/або СРТ Україна, м. Миколаїв вул. Айвазовского, буд. 15, термінал "Лентакс Юг" та/або СРТ Україна м. Миколаїв, вул. Айвазовского, буд. 23-Б, ТОВ "Зерновий термінал Ніка Тера" та/або DAT TOB "ІЗТ" в порту Чорноморськ міста Чорноморськ, Україна, відповідно до інструкцій Покупця, а також вартість зберігання Товару Продавцем з моменту його передачі у власність Покупця до дати доставки, але не більше ніж 2 місяці з моменту передачі права власності;
- місце доставки Товару: Термінал;
- вантажоодержувач: ТОВ "Грінтур-Екс" та/або термінал "Лентакс Юг" та/або ТОВ "Зерновий термінал Ніка Тера" та/або TOB "ІЗТ" для AT "НВК "Гірничі машини";
- місце передачі Товару: зазначається в актах прийому-передачі та/або у видаткових накладних;
- перехід права власності: з дати прийняття Товару Покупцем, оформлення видаткової накладної на Товар та підписання її Сторонами;
- зберігання Товару на вимогу Покупця здійснюється Продавцем з моменту його передачі у власність Покупця у місці його передачі. Передача Товару оформлюється актом на передачу Товару на відповідальне зберігання;
- вимоги до якості товару: Постачальник зобов`язаний передати Товар, а саме сою врожаю 2017 року, фізико-хімічні показники якого повинні відповідати ДСТУ 4964:2008. Кожна партія Товару повинна бути підтверджена посвідченням якості, яке надає Постачальник;
- терміни поставки: з 09 березня 2018 року до 30 червня 2018 року;
- документи на Товар: Постачальник зобов`язується передати документи, супроводжуючі товар: видаткову накладну завірену підписом уповноваженої особи та печаткою Постачальника, копії ТТН з календарним штемпелем Терміналу/Порту про дату вивантаження Товару в Місці доставки, посвідчення якості для кожної партії Товару та/або ТТН з якісними показниками Товару.
Також 09 березня 2018 року між ТОВ "ГУД ЕНД СЕРВІС" (Комісіонер) та ПрАТ "НВК "Гірничі машини" (Комітент) укладено договір комісії № 0903К, відповідно до якого Комісіонер зобов`язується на умовах визначених цим Договором, за дорученням Комітента, за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу сільськогосподарської продукції Комітента на експорт (надалі іменується - "Товари"), в асортименті та за ціною, не нижче узгодженої Сторонами, а також вчинити інші дії пов`язані з відправкою Товарів на експорт.
Належним виконанням Комісіонером своїх обов`язків за цим Договором вважається вчинення Комісіонером правочину (укладання договору купівлі-продажу із третіми особами-нерезидентами) щодо продажу Товарів та фактична передача Товарів третім особам. Виконання Комісіонером своїх зобов`язань підтверджується Звітом Комісіонера.
Мінімальна вартість та кількість Товару, місце передачі, строки розрахунків та інші додаткові умови визначаються Сторонами в Специфікаціях до Договору. Умови Специфікації можуть відрізнятися від умов цього Договору та застосовуватися до окремої партії Товару; Специфікація є невід`ємною частиною Договору.
Під Товарами в цьому Договорі розуміються Товари передані Комітентом Комісіонерові для реалізації на експорт. Під третіми особами в цьому Договорі розуміються покупці- нерезиденти із якими Комісіонер укладає договори, контракти чи інші правочини для поставки сільськогосподарської продукції, яка передана на комісію.
Комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для Комітента, і відповідно до звичаїв ділового обороту. Якщо Комісіонер вчинив правочин на умовах більш вигідних, ніж ті, що були визначені Комітентом, додатково одержана вигода належить Комісіонерові.
Сторони попередньо погоджують асортимент Товару, мінімальну ціну та інші умови у Специфікаціях. Сторони остаточно погоджують асортимент Товару, мінімальну ціну в Акті прийому-передачі товарів для продажу на умовах комісії, який є невід`ємною частиною цього Договору.
Укладений між Комісіонером і третіми особами договір купівлі-продажу повинен містити умову, що право власності на Товар переходить до третіх осіб в момент перетину Товаром митного кордону України.
Крім того, відповідно до Специфікації від 09 березня 2018 року № 1 Комітент передає Комісіонеру сою врожаю 2017 року ДСТУ 4964:2008, в кількості 1500 (+/-10%) т. Мінімальна ціна реалізації 1 метричної тони - 412 дол. США, мінімальна вартість реалізації партії Товару - 618 000 дол. США. Також згідно даної Специфікації з урахуванням додаткової угоди до Специфікації від 15.05.2018 року № 1:
- Фактична кількість продукції, що передається Комісіонеру на реалізацію, вказується в актах прийому-передачі.
- Базис передачі товару на комісію: СРТ Миколаївський морський порт, зерновий термінал ТОВ "Грінтур-Екс", Україна та/або СРТ Україна, м. Миколаїв вул. Айвазовського, буд. 15, термінал "Лентакс Юг" та/або СРТ Україна м. Миколаїв, вул. Айвазовського, буд. 23-Б, ТОВ "Зерновий термінал Ніка Тера" або DAT TOB "ІЗТ" в порту Чорноморськ міста Чорноморськ, Україна.
- Умови експорту продукції: СРТ Миколаївський морський порт, зерновий термінал ТОВ "Грінтур-Екс", Україна та/або СРТ Україна, м.Миколаїв вул. Айвазовського, буд. 15, термінал "Лентакс Юг" та/або СРТ Україна м. Миколаїв, вул. Айвазовського, буд. 23-Б, ТОВ "Зерновий термінал Ніка Тера".
- Розмір комісійної винагороди не перевищує 3,0% від вартості реалізованого Товару (в т.ч. ПДВ) та вказується в звіті комісіонера.
На виконання умов договору від 09 березня 2018 року № 09/03ФЛ ТОВ "Деметра Агро ЛТД" поставлено ПрАТ "НВК "Гірничі машини" сою врожаю 2017 року в кількості 1449,19 т загальною вартістю 18 694 551 грн, в тому числі ПДВ - 3 115 759 грн.
Факт поставки товару підтверджено видатковими накладними, зберігання придбаного товару - актами передачі-приймання на відповідальне зберігання та актами повернення з відповідального зберігання.
Перевезення Товару здійснювалось на замовлення вантажовідправника ТОВ "Деметра Агро ЛТД" (пункт навантаження - м. Кропивницький, вул. 40 років Перемоги. 2019 року), що підтверджується ТТН, в яких в графі вантажоодержувач зазначено назви Терміналів з відміткою про експортера ТОВ "ГУД ЕНД СЕРВІС" за договором комісії з ПрАТ "НВК "Гірничі машини" та назви нерезидентів, в графі пункт розвантаження - адреси Терміналів. 
Відповідність поставленого ТОВ "Деметра Агро ЛТД" Товару якісним та кількісним характеристикам, яким має відповідати Товар підтверджується, виданими лабораторіями терміналів, талонами на розвантаження відповідних партій товару. В акті перевірки зазначено, що до перевірки надано результати аналізу сої, надані власнику зерна ТОВ "Гуд Енд Сервіс", зазначені на зворотних сторонах товарно-транспортних накладних.
Колегія суддів звертає увагу на те, що станом на 01 березня 2018 року, кредиторська/дебіторська заборгованість по рахунку бухгалтерського обліку № 631 по розрахункам із ТОВ "Деметра-Агро ЛТД" - відсутня. Станом на 31 березня 2018 року, кредиторська заборгованість по рахунку бухгалтерського обліку № 631 по розрахункам із ТОВ "Деметра-Агро ЛТД" становила 18 694 551 грн.
За фактом здійснення поставок Товару, ТОВ "Деметра-Агро ЛТД" у березні 2018 року виписано податкові накладні на загальну суму 18 694 551 грн, в тому числі ПДВ - 3 115 759 грн. 
При цьому, ПДВ в сумі 3 115 759 грн включено ПрАТ "НВК "Гірничі машини" до складу податкового кредиту за березень 2018 року.
Згідно звітів Комісіонера від 27 квітня 2018 року № 1, від 31.05.2018 року № 2, від 27 червня 2018 року № 3 від 12 червня 2018 року № 4, від 20 серпня 2018 року № 5, актів надання послуг, ТОВ "ГУД ЕНД СЕРВІС" на підставі договору від 09 березня 2018 року № 0903К реалізовано на експорт сою в кількості 1 483,98 т за ціною 412 дол. США за тону, довідками про навантаження товару на морські судна та списання товару у експортера.
Факт митного оформлення та продажу вказаного Товару на експорт підтверджується вантажними митними деклараціями UA504060/2018 року/002076 від 12 червня 2018 року, UA500110/2018 року/004897 від 31.05.2018 року, UA504120/2018 року/105305 від 14 червня 2018 року, UA500110/2018 року/007399 від 09 серпня 2018 року, UA504120/2018 року/104206          від 03.05.2018 року.
У постанові від 16 липня 2019 року у справі № 802/2618/14-а Верховний Суд зазначив, що подані платником документи повинні достовірно підтверджувати реальність господарських операцій та інші обставини, з якими законодавець пов`язує право платника на податкову вигоду.
Податкова вигода може бути визнана необґрунтованою, зокрема, у випадках, якщо для цілей оподаткування операції обліковані не у відповідності з їх дійсним економічним змістом або враховані операції, що не обумовлені розумними економічними або іншими причинами (цілями ділового характеру).
При цьому наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу.
В той же час, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарської операції та відмови у формуванні витрат, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю.
Як було вірно зазначено судом першої інстанції, податковим законодавством не встановлено конкретного переліку первинних документів, складенням яких мають опосередковуватись ти чи інші господарські операцій. Однак критерієм формування податкового кредиту з ПДВ є можливість на підставі наявних документів зробити беззаперечний висновок про реальність господарської операції. 
Відповідно частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Дослідивши надані позивачем документи, суд дійшов висновку, що надані позивачем документи для підтвердження реальності господарських відносин із ТОВ "Деметра-Агро ЛТД" не містять дефектів форми та змісту, та в повній мірі відображають господарські операції ПрАТ "НВК "Гірничі машини" з ТОВ "Деметра-Агро ЛТД". Поряд з цим, відповідачем як суб`єктом владних повноважень не було доведено юридичної дефектності чи невідповідності первинних документів вимогам чинного законодавства. 
Посилання апелянта на те, що згідно умов договору поставки від 09 березня 2018 року № 09/03ФЛ покупець здійснює огляд і попереднє приймання товару у місцях зберігання товару де й підписується видаткова накладна, приймання-передача товару здійснюється в місцях фактичного знаходження товару, однак, згідно видаткових накладних приймання-передача товару здійснювалась у м. Кіровоград, в той час як акти приймання-передачі матеріальних цінностей на зберігання складені та підписані у м. Кропивницький, колегією суддів оцінюється критично, оскільки Постановою Верховної Ради України від 14 липня 2016 року № 1468-VIII перейменовано місто Кіровоград Кіровоградської області на місто Кропивницький.
Щодо доводів відповідача про відсутність сертифікатів якості на товар, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне. 
Сертифікаційні документи на товар, які не містять відомостей про учасників та умови господарської операції з поставки, не можуть слугувати підтвердженням або спростуванням реальності господарської операції; оскільки вони не є документами первинного бухгалтерського або податкового обліку, що фіксують рух активів. А тому неподання платником сертифікаційних документів на придбаний товар не може слугувати спростуванням реального виконання господарської операції.
Тобто, самі по собі сертифікати якості не є первинними документами в розумінні Закону № 996-XIV та ПК України, не приймають участі у формуванні даних бухгалтерського та податкового обліку, а відтак і не можуть слугувати підставами для висновків щодо реальності господарських операцій.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 808/2447/17, судами обґрунтовано не взято до уваги посилання контролюючого органу на відсутність у позивача сертифікатів відповідності або інші документів, які б підтверджували технічні характеристики придбаного товару (трансформатор), оскільки такі документи не є документами на підставі яких формуються показники податкової та бухгалтерської звітності.
При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що у Специфікації № 1 до договору поставки від 09 березня 2018 року № 09/03ФЛ з урахуванням додаткової угоди до цієї Специфікації, сторони вказаного договору зокрема погодили, що Постачальник зобов`язаний передати Товар, а саме сою врожаю 2017 року, фізико-хімічні показники якого повинні відповідати ДСТУ 4964:2008. Кожна партія Товару повинна бути підтверджена посвідченням якості, яке надає Постачальник. В переліку документів, супроводжуючих товар, вказано посвідчення якості для кожної партії Товару та/або ТТН з якісними показниками Товару.
Таким чином, позивач та його контрагент в умовах договору самостійно визначили  обов`язковість надання зазначених вище документів на підтвердження якості товару, а тому останні мають статус первинних для підтвердження реальності здійснення господарської операції.
З матеріалів справи вбачається, що відповідність Товару якісним та кількісним характеристикам, яким має відповідати Товар підтверджується, виданими лабораторіями терміналів, талонами на розвантаження відповідних партій товару. В акті перевірки зазначено, що до перевірки надано результати аналізу сої, надані власнику зерна ТОВ "Гуд Енд Сервіс", зазначені на зворотних сторонах товарно-транспортних накладних. Відповідно до вказаних у цих документах показників здійснено митне оформлення товару та підтверджено його належність до відповідної категорії товарів по УКТЗЕД.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані позивачем первинні документи підтверджують те, що Товар відповідає якісним та кількісним характеристикам, обумовленим у Специфікації № 1 до договору поставки від 09 березня 2018 року № 09/03ФЛ. 
При цьому, Верховний Суд у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 826/1453/14 підтримує дану правову позицію та зазначає, що цілком необґрунтовано ставити під сумнів достовірність даних, вказаних в первинних документах, посилаючись на недотримання сторонами умов договору, оскільки вказані обставини є лише підставою для врегулювання можливих спірних правовідносин між суб`єктами господарювання у спосіб, передбачений Цивільним або Господарським кодексами України і не тягне наслідків неукладеного правочину.
Щодо доводів апелянта про недоліки наданих позивачем товарно-транспортних накладних суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14 жовтня 1997 року, товаротранспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюється облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу, товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. 
Згідно пунктів 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних Правил основними документами на перевезення вантажів є ТТН та дорожні листи вантажного автомобіля. Дорожній лист вантажного автомобіля є документом, без якого перевезення вантажів не допускається. 
Оформлення перевезень вантажів ТТН здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля. ТТН на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Після прийняття вантажу згідно з ТТН водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр ТТН залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби і печаткою або штампом), передається Перевізнику.
Разом з тим, вказані правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат платників податку, а лише встановлюють права, обов`язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). 
При цьому, товарно-транспортна накладна не є обов`язковим документом у господарських операціях з поставки чи купівлі-продажу товарів, проте є обов`язковою для договорів перевезення. Відсутність товарно-транспортних накладних, а також недоліки в їх заповненні, які фактично унеможливлюють встановлення основних параметрів щодо перевезення (часу, маси, дані щодо навантаження, розвантаження) ставить під сумнів фактичне переміщення таких товарів у просторі, а у разі наявності й інших доказів та встановлених обставин, наприклад щодо відсутності матеріальних, зокрема транспортних засобів, та трудових ресурсів у господарюючих суб`єктів для здійснення відповідної діяльності, в тому числі і транспортування товару, свідчить на користь висновку про відсутність реальних поставок товару, а відповідно і про безпідставність формування даних податкового обліку за такими операціями.
Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № П/811/2695/15.
Вказаний висновок узгоджується із постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 818/118/15, згідно якої відсутність транспортних документів на перевезення товарно-матеріальних цінностей з наслідками формування бази оподаткування податком на прибуток та додану вартість не є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами купівлі - продажу чи поставки, вони є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення, а отже відсутність у позивача ТТН не може бути самостійним доказом безтоварності господарських операцій проведених з контрагентами, натомість факт передання товару позивачеві та, відповідно, набуття права власності на нього, підтверджується видатковими накладними, які наявні в матеріалах справи.
Поряд з викладеним, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи наявні ТТН, які в повній мірі підтверджують факт перевезення Товару від ТОВ "Деметра-Агро ЛТД" до Терміналів на виконання умов договору поставки від 09 березня 2018 року № 09/03ФЛ, а відсутність у наявних ТТН РНОКПП автомобільних перевізників, не може слугувати самостійним доказом відсутності руху Товару. 
З аналогічних підстав суд апеляційної інстанції відхиляє і доводи апелянта про те, що неподання одним із перевізників ФОП ОСОБА_1 протягом 2018 року податкової звітності вказує на відсутність факту здійснення господарської діяльності. При цьому, судова колегія наголошує, що невиконання ФОП ОСОБА_1 законодавчих вимог щодо подання податкової звітності не може спричиняти негативні наслідки для позивача, який взагалі не був безпосереднім учасником відносин з перевезення Товару.
Крім іншого, Верховний Суд в постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 804/4940/14 зазначив, що відсутність у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки зокрема залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).
Водночас, відсутність достатніх (саме на думку контролюючого органу) матеріальних та трудових ресурсів не може беззаперечно свідчити про невиконання цими суб`єктами договірних зобов`язань.
Колегія суддів зауважує, що залучення матеріальних та трудових ресурсів для постачання товару для позивача могло відбуватись без оформлення трудових відносин з працівниками та без укладання відповідних цивільно-правових договорів щодо залучення матеріальних ресурсів. У такому разі може йти мова про порушення контрагентами позивача вимог законодавства при оформленні відносин з отримання певних ресурсів.
Послуги, які в подальшому надані позивачу також могли отримуватись його постачальниками незаконним шляхом про, що може свідчити вказаний відповідачем розрив ланцюга постачання. При цьому, суд першої інстанції вірно вказав, що зазначений розрив ланцюга постачання встановлено відповідачем в результаті аналізу баз даних податкових органів до яких позивач не має доступу, при цьому відповідачем не доведено, що позивач мав можливість дізнатись про дані обставини.
Щодо твердження апелянта про відсутність факту (джерела) законного введення в обіг та/або реального задекларованого виробництва придбаного позивачем товару, а також відсутності необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької діяльності у зв`язку з відсутністю необхідних ресурсів у ТОВ "Деметра Агро ЛТД" та його контрагентів, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.
Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, джерелом інформації, з якої відповідач зробив вказані висновки слугували:
- отриманий в ході зустрічної звірки лист ГУ ДФС у Кіровоградській області від 13 грудня 2018 року № 4745/7/11-28-14-04-10 в якому узагальнено податкову інформацію про ТОВ "Деметра Агро ЛТД";
- дані Єдиного реєстру податкових накладних, які вказують про відсутність у ланцюгу придбання ТОВ "Деметра Агро ЛТД" сої врожаю 2017 року;
- дані інформаційних баз даних ДФС, зокрема ІС "Податковий блок".
Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2018 року у справі № 811/2154/13 зауважив, що будь-яке автоматизоване співставлення, чи дані отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не є належними доказами в розумінні КАС України, оскільки, автоматизоване співставлення, зокрема задекларованих податкових зобов`язань та податкового кредиту, не віднесено до засобів перевірки правильності та повноти визначення таких податкових зобов`язань, а тому здобуті таким чином докази не можуть визнаватись допустимими. 
Згідно постанови Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 810/3790/17 податкова інформація, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагентів позивача по ланцюгах постачання, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону. Крім того, така інформація сама по собі не доводить наявності податкових правопорушень на які посилається контролюючий орган.
Правовідносини контрагентів із третіми особами у ланцюгах постачання, з якими позивач не вступав у господарські відносини, на які посилається відповідач, самі по собі, за відсутності інших об`єктивних та підтверджених даних про порушення позивачем податкового законодавства, не можуть свідчити про нереальність господарських взаємовідносин, які є предметом дослідження у цій справі (постанова Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 820/7293/13-а).
Крім того, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі № 813/4931/13-а, від 06 лютого 2018 року у справі № 802/4940/14 викладену правову позицію згідно якої податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від дотримання його контрагентом податкової дисципліни та правильності ведення ним податкового або бухгалтерського обліку.
Суд також акцентує увагу на принципі індивідуальної відповідальності за вчинене порушення (частина друга статті 61 Конституції України).
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. 
Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 09 січня 2007 у справі "Інтерсплав проти України", якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку. Таким чином, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом. 
Тобто, у разі підтвердження товарності здійснених поставок та реальності надання послуг, платник не може відповідати за порушення, допущені контрагентом, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цієї особи.
Проте, посадовими особами відповідача під час здійснення перевірки таких обставин не встановлено.
Відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що позивач, як платник податку, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускали його контрагенти, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даними підприємствами було одержання позивачем податкової вигоди. 
Разом з цим, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що зазначений розрив ланцюга постачання встановлено відповідачем в результаті аналізу баз даних податкових органів до яких позивач не має доступу, при цьому відповідачем не доведено, що позивач мав можливість дізнатись про дані обставини.
Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2019 року у справі № 811/217/17 вказав, що податковий орган наділений такою сукупністю повноважень, належна реалізація яких надає можливість виявити податкові правопорушення, допущені контрагентом при здійсненні своєї господарської діяльності, та притягнути саме його до відповідальності, що охоплюється принципом індивідуальної відповідальності платника податків.
Відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання ним незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 березня 2019 року у справі № 810/302/15.
За таких обставин, можливі порушення контрагентом позивача вимог податкового законодавства щодо відображення господарських операцій в податковому обліку та сплати податків спричиняє негативні наслідки саме для нього, а не для позивача.
При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з посиланням Окружного адміністративного суду міста Києва на те, що приписи чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства не ставили у залежність право формування позивачем податкового кредиту від добросовісності платника податку, з яким суб`єкт господарювання перебував у господарських правовідносинах. Тобто, невиконання такими особами податкових зобов`язань тягне за собою настання відповідальності лише для зазначених суб`єктів і не може бути підставою для притягнення до відповідальності іншого суб`єкта господарювання.
Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Європейський суд з прав людини у справі «Булвес проти Болгарії» (заява № 3991/03) у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив:
« 70. І, нарешті, що стосується зусиль для попередження обманних зловживань системою оподаткування ПДВ, Суд визнає, що коли Держави - члени Конвенції володіють інформацією про такі зловживання зі сторони певної фізичної чи юридичної особи, вони можуть вжити відповідних засобів щодо недопущення, зупинення чи покарання за такі зловживання. Однак, Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов`язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.
71. Враховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов`язків із декларування ПДВ, неможливості з її сторони забезпечити дотримання постачальником його обов`язків щодо декларування ПДВ і той факт, що не було ніякого шахрайства стосовно системи оподаткування, про яке компанія-заявник знала чи могла знати, Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1».
Подібну позицію займав і Верховний Суд України, який у постанові від 11 грудня 2007 року у справі № 21-1376во06, де зазначив, що «у разі невиконання контрагентом зобов`язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту».
З огляду на викладене, судова колегія суддів наголошує, що можливе порушення контрагентом позивача податкової дисципліни не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 
Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, на момент виписування податкових накладних позивачу ТОВ «Деметра Агро ЛТД» було зареєстровано у встановленому законом порядку як суб`єкт підприємницької діяльності, а також платником податку на додану вартість, а факт реальності господарських операції, як було встановлено раніше, підтверджується належним чином оформленими первинними документами, а тому правових підстав для встановлення суми завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту, та збільшення суми грошового зобов`язання за платежем на додану вартість у відповідача не було.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

          Головуючий суддя                                                                                Н.М. Єгорова

Судді                                                                                           Є.О. Сорочко
                                                                                          
                                                                                                              І.В. Федотов 

Повний текст постанови складено «17» лютого 2020 року.