ПОСТАНОВА
Іменем України

11 грудня 2019 року 
Київ
справа №802/4528/13-а
адміністративне провадження №К/9901/10996/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді (судді-доповідача) -                     Данилевич Н.А.,
суддів -                                                                   Бевзенка В.М., 
                                                                                   Шевцової Н.В.,

секретар -                                                   Мовчан А.В.,
за участю
представника відповідача-1 -                              Приступа О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження  
касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року (головуючий суддя - Мультян М.Б., судді - Богонос М.Б., Сало П.І.) та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2016 року (головуючий суддя - Залімський І.Г., судді - Сушко О.О., Смілянець Е.С.) у справі 
за позовом ОСОБА_1 
до Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, Міністерства юстиції України, Головного управління юстиції у Вінницькій області, Територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області
про стягнення коштів, -
у с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2006 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Державної судової адміністрації України (далі - відповідач-1), у наступному також до  Міністерства фінансів України (далі - відповідач-2), Державного казначейства України (далі - відповідач-3), Міністерства юстиції України (далі - відповідач-4), Головного управління юстиції у Вінницькій області (далі - відповідач-5), Територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області (далі - відповідач-6), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 31.01.2008, просив: визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не донарахування і невиплати заробітної плати та довічного грошового утримання, компенсації вартості недоотриманого службового обмундирування; - стягнути з Державної судової адміністрації України на його користь 518 120,44 грн, з яких: 165 475,85 грн заборгованості по заробітній платі з липня 1995 року по грудень 2006 року, 24 473,88 грн - з січня по листопад 2006 року; 216 001,61 грн заборгованості по довічному грошовому утриманню за період з 1 вересня 2000 року по 1 січня 2007 року ; 51955,18 грн компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок її несвоєчасної виплати за період з липня 1995 року по грудень 2006 року; 45 498,27 грн компенсації втрати частини довічного грошового утримання внаслідок несвоєчасної виплати за період з січня 2001 року по грудень 2006 року; вартість недоотриманого службового обмундирування за період з 19 березня 1994 року по час розгляду справи в сумі 14 715,65 грн.
Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 зазначив, що Указами Президента Україна «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10.07.1995 №584/95, «Про додаткові заходи щодо матеріального забезпечення суддів» від 19.09.1996 №856/96, «Про деякі заходи матеріального забезпечення суддів у зв`язку з додатковим навантаженням» від 05.03.2002 №220/02 та Постановою Кабінету Міністрів України «Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури судів та інших органів» від 13.12.1999 №2288 установлено збільшені посадові оклади, надбавки та доплати, які істотно впливають на розмір заробітної плати судді, однак заробітна плата за весь період роботи і дії цих підзаконних актів йому виплачувались без урахування цих положень. Також зазначив, що йому невірно нараховується сума довічного грошового утримання. 
Постановою Тростянецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2008 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України, Державного казначейства України, Територіального управління державної судової адміністрації у Вінницькій області, Головного управління юстиції у Вінницькій області щодо безпідставного не донарахування і невиплати заробітної плати та довічного грошового утримання, компенсації за затримку їх виплат, невиплати компенсації за не отримане службове обмундирування суддям. Стягнуто з Державної судової адміністрації України, шляхом списання з розрахункового рахунку № НОМЕР_1 за бюджетною програмою 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів", на користь ОСОБА_1 - 518120,44 грн, з яких: заборгованість по заробітній платі за період з липня 1995 року по грудень 2006 року - 165 475,85 грн і за січень-листопад 2006 року - 24 473,88 грн; заборгованість по довічному утриманню за період з 1 вересня 2000 року по 1 січня 2007 року - 216 001,61 грн; компенсацію втрати частини заробітної плати внаслідок несвоєчасної її виплати за період з липня 1995 року по грудень 2006 року - 51 955,18 грн; компенсацію втрати частини довічного грошового утримання внаслідок несвоєчасної його виплати за період з січня 2001 року по грудень 2006 року - 45 498,27 грн; вартість недоотриманого службового обмундирування за період з 19 березня 1994 року і до дати прийняття судового рішення - 14 715,65 грн.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 8 вересня 2009 року постанову Тростянецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2008 року скасовано і прийнято нову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не донарахування, невиплати заробітної плати та довічного грошового утримання, компенсації за затримку їх виплат. Стягнуто з Державної судової адміністрації України, шляхом списання з розрахункового рахунку № НОМЕР_1 за бюджетною програмою 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів" на користь ОСОБА_1 суму в розмір 44 192,05 грн, з яких: 18 632,09 грн заборгованості по заробітній платі за 2005-2006 роки; 20 908,30 грн заборгованості по довічному утриманню за 2005-2006 роки; 2 192,69 грн компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок несвоєчасної її виплати 2005-2006 роки; 2 458,97 грн компенсації втрати частини довічного грошового утримання внаслідок несвоєчасної його виплати за 2005-2006 роки. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Вищого адміністративного суду від 16 жовтня 2013 року постанову Тростянецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2008 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 8 вересня 2009 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Державної судової адміністрації України заборгованості по заробітній платі, заборгованості по довічному грошовому утриманню за 2005-2006 роки та компенсації за їх несвоєчасну виплату скасовано, а справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. У решті постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області щодо неповного обсягу нарахування та виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період 2005-2006 роки, з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України "Про оплату праці суддів" № 865 від 3 вересня 2005 року.  Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період 2005-2006 роки, з урахуванням вимог Постанови Кабінету Міністрів України "Про оплату праці суддів" № 865 від 3 вересня 2005 року. У решті позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції зазначив, що гарантований мінімальний посадовий оклад судді не може бути меншим встановленого статтею 44 Закону №2862-ХІІ окладу у співвідношенні до окладу Голови Верховного Суду України. Недодержання цього принципу є порушенням конституційного права суддів на отримання заробітної плати не нижче від визначеної законом і порушенням конституційних гарантій щодо незалежності та недоторканості суддів. 30 червня 2005 року Кабінет Міністрів України, у межах своїх повноважень, прийняв постанову № 513 "Про оплату праці Голови та заступників Голови Конституційного Суду України" та постанову № 514 "Про оплату праці Голови та заступників Голови Верховного Суду України", якими підвищив оклади, зокрема, Голові Конституційного Суду України та Голові Верховного Суду України. Вказані постанови набрали чинності з 1 червня 2005 року. Водночас, Кабінет Міністрів України не привів посадові оклади суддів у відповідність з вимогами ст. 44 Закону №2862-ХІІ. Лише 03 вересня 2005 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 865, якою затверджено схеми посадових окладів інших керівників та суддів Конституційного Суду України, керівників та суддів інших судів загальної юрисдикції, привівши оклади суддів у відповідність з встановленим частиною другою статті 44 Закону №2862-ХІІ співвідношенням до посадових окладів Голови Верховного Суду України та голови суду, в якому працює суддя. Згідно з додатком 6 Постанови №865 посадовий оклад судді міського суду становив 8 розмірів мінімальної заробітної плати. Однак, Кабінет Міністрів України не усунув порушення вимог ч.2 ст. 44 Закону №2862-ХІІ, не привів оклади суддів усіх судів України у відповідність до встановленого цією нормою співвідношення, одночасно з окладами Голови Верховного Суду України та Голови Конституційного Суду України, а саме з 1 червня 2005 року, оскільки надав Постанові № 865 чинності з 1 січня 2006 року. Внаслідок цього, з 1 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року оклади суддів не відповідали вимогам ст.44 Закону №2862-ХІІ, що є порушенням конституційного права на отримання заробітної плати не нижче, від визначеної законом, а також порушенням конституційних гарантій щодо незалежності суддів. Постановою Вищого адміністративного суду України від 16 травня 2007 року пункт 5 постанови Кабінету Міністрів України "Про оплату праці суддів" від 3 вересня 2005 року № 865 визнано незаконним. Цією ж постановою суду допущено поворот виконання постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865. Визнано, що вона підлягає застосуванню одночасно з постановами Кабінету Міністрів України від 30 червня 2005 року № 513 і № 514 з питань оплати праці керівників судів, тобто з 1 червня 2005 року. У період за 2005-2006 роки заробітна плата судді ОСОБА_1 виплачувалася з урахуванням посадового окладу, не приведеного у відповідність до встановленого співвідношення з окладом Голови Верховного Суду України, визначеним Постановою № 514. Отже, у зв`язку з неправильним визначенням позивачу розміру посадового окладу за 2005-2006 роки, йому, відповідно, не правильно нараховувалося та виплачувалася заробітна плата. Постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року №865 не скасовуються і не змінюються, а навпаки встановлюються надбавки та доплати за виконання особливо важливої роботи, за науковий ступінь, для вирішення соціально-побутових питань, а також визначено порядок преміювання тощо. Також вони не передбачають будь-якої заборони щодо застосування до грошових доходів суддів, як і до доходів інших громадян, механізму їх підвищення шляхом індексації відповідно до положень Закону України "Про індексацію грошових доходів громадян". Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлена позивачем вимога про нарахування компенсації сум заробітної плати та довічного грошового утримання задоволенню не підлягає.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 та Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області подали апеляційні скарги на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року.
Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2016 року апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області задоволено частково. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Скасовано Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України про стягнення заборгованості по довічному грошовому утриманні та компенсацію за його несвоєчасну виплату. Прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.
Апеляційний суд, задовольняючи апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області, зазначив, що Кабінет Міністрів України на період з 1 червня 2005 року по 1 січня 2006 року не привів посадові оклади суддів України у відповідність із вимогами статті 44 Закону № 2862-XII, а саме до встановленого цією нормою співвідношення з окладом Голови Верховного Суду України. Отже, незважаючи на те, що розмір заробітної плати судді встановлений спеціальним законом - статтею 44 Закону № 2862-XII, а не статтею 8 Закону № 108/95-ВР, виплата заробітної плати судді підпорядкована нормам Закону № 108/95-ВР, зокрема статті 13, відповідно до якої оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом. Оскільки в період з 1 червня 2005 року по 1 січня 2006 року жодних змін ні в обсязі фінансування, ні у виплаті заробітної плати суддів України (крім посадових осіб, зазначених в постановах №№ 513, 514) законодавчі чи інші нормативні акти не передбачали, то правових підстав для виплати суддям різниці в заробітній платі не було. Вимога позивача про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати судді також не може бути задоволена, оскільки ця вимога є похідною стосовно вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити невиплачену заробітну плату за період 2005-2006 роки, з урахуванням вимог Постанови Кабінету Міністрів України "Про оплату праці суддів" №865 від 3 вересня 2005 року, яка не підлягає задоволенню. Крім того, працівникам компенсуються лише нараховані, однак не виплачені доходи. У цьому випадку нарахування сум заробітної плати позивачу в зазначеному ним розмірі не здійснювалося, а тому компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати не може провадиться.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)
ОСОБА_1 (далі - скаржник) у березні 2016 року звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2016 року.
У касаційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2016 року і направити справу в суд першої інстанції на новий розгляд.
На обґрунтування поданої касаційної скарги в частині оскарження рішення суду першої інстанції скаржник зазначив, що в мотивувальній і описовій частині рішення відсутні положення закону, якими суд керувався при відмові в частині позову; не наведено жодного мотиву чому суд відмовляє в позові про стягнення заборгованості по довічному грошовому утриманню. Зазначає, що  він не виходив у відставку, а тому питання призначення щомісячного грошового утримання суддів регулювалося Указом Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» № 584/95 від 10 липня 1995 року, згідно з яким судді, які мали право на відставку та продовжували працювати на посаді судці, одержували заробітну плату і 50 відсотків передбаченого законом щомісячного грошового утримання, належного їм у разі виходу у відставку, та постановою Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання судців». Відсутні мотиви з яких суд відмовив у позові до Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України, Державного казначейства України, Територіального Управляння Державної судової адміністрації України у Вінницькій області, Головного управління юстиції У Вінницькій області. Ухвалюючи рішення, суд вийшов за межі позовних вимог та вирішив питання, що не були предметом позову і не досліджувалися в судовому засіданні; він самовільно змінив спосіб відновлення порушеного права  скаржника із стягнення конкретної суми коштів на зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплатити мені заробітну плату. При цьому не навів жодного мотиву таких дій.
У частині оскарження рішення суду апеляційної інстанції скаржник зазначив, що залишивши його апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції узаконив усі ті порушення, які були допущені судом першої інстанції. При цьому, також не навів жодного мотиву, чому він відмовив в задоволенні позову в частині. Резолютивна частина судового рішення повністю суперечить описовій і мотивувальній частинам. 
Державна судова адміністрація України подала відзив на касаційну скаргу, яким просить відмовити в задоволенні касаційної скарги і залишити в силі постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2016 року. Зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову позивачу в задоволенні позову. Вважає, що відповідач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю не здійснював заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на порушення прав та законних інтересів позивача. 
Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2019 року зазначену адміністративну справу призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін.
У судове засідання, призначене на 11 грудня 2019 року, позивач та представники відповідачів 2-6, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явились.
Представник відповідача-1 в судовому засіданні проти вимог касаційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій було встановлено, що ОСОБА_1 з 22 червня 1987 року працює суддею у міських судах Вінницької області, а з серпня 2002 року в Ладижинському міському суді.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Частиною 1 ст. 44 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-XII «Про статус суддів» передбачено, що заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок.
Також Відповідно до частин першої, другої статті 44 Закону № 2862-XII заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 % його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 % посадового окладу голови суду, в якому працює суддя.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 108/95-ВР) умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 30 червня 2005 року № 513 «Про оплату праці Голови та заступників Голови Конституційного Суду України» та постановою № 514 з 1 червня 2005 року підвищено розміри посадових окладів, встановлено надбавки, доплати та порядок преміювання, зокрема, Голови Конституційного Суду України та Голови Верховного Суду України. 
Постановою № 865 Кабінет Міністрів України затвердив схеми посадових окладів, встановив надбавки, доплати та порядок преміювання інших керівників та суддів Конституційного Суду України, керівників та суддів інших судів загальної юрисдикції. 
У початковій редакції постанови № 865 пунктом 5 було передбачено, що вона набирає чинності з 1 січня 2006 року.
Проте ще до набрання нею чинності Кабінет Міністрів України постановою від 31 грудня 2005 року № 1310 вніс зміни до постанови № 865, зокрема пункт 5 якої виклав у такій редакції: «ця постанова набирає чинності з дня втрати чинності Указів Президента України від 10 липня 1995 року № 584, від 19 вересня 1996 року № 856, від 5 березня 2002 року № 220, від 25 листопада 2002 року № 1061, статей 3 та 4 Указу Президента України від 11 грудня 2002 року № 1150, абзацу першого статті 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173 у частині встановлення надбавки суддям військових місцевих та військових апеляційних судів».
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина 1 статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).
Вказаними указами Президента України суддям встановлювались надбавки за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи тощо, виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Зазначені укази Президента України повністю або в частині оплати праці суддів втратили чинність з 1 січня 2006 року.
Аналізуючи наведені норми, Верховний Суд України у постанові від 03.11.2015 № 21-527а15 дійшов висновку, що Кабінет Міністрів України, діючи відповідно до статті 8 Закону № 108/95-ВР, Постановою № 865 не просто підвищив посадові оклади, а визначив нові розміри та умови оплати праці суддів, у зв`язку з чим нові посадові оклади могли бути застосовані лише з одночасною втратою чинності зазначеними указами Президента України в частині оплати праці суддів.
Отже, висновок суду апеляційної інстанції щодо застосування Постанови № 865  є правильним.
Проте, вказані підстави адміністративного позову були заявлені лише в клопотанні скаржника про збільшення позовних вимог та про призначення додаткової судово-економічної експертизи від 21.01.2014.
Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України, у редакції, чинній до 15.12.2017, передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.
З позовної заяви, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 31.01.2008, випливає, що підставою позову ОСОБА_1 було виплата заробітної плати та нарахування щомісячного грошового утримання без урахування приписів Указів Президента Україна «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10.07.1995 №584/95, «Про додаткові заходи щодо матеріального забезпечення суддів» від 19.09.1996 №856/96, «Про деякі заходи матеріального забезпечення суддів у зв`язку з додатковим вантаженням» від 05.03.2002 №220/02 та Постанови Кабінету Міністрів України «Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури судів та інших органів» від 13.12.1999 №2288.
Європейський суд з прав людини в пункті 58 рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.
Статтею 159 КАС України, у редакції, чинній до 15.12.2017, встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Всупереч наведених приписів судами попередніх інстанцій взагалі не надано оцінки аргументам ОСОБА_1 щодо невідповідності його заробітної плати і щомісячного грошового утримання вказаним нормативно-правовим актам.
Також судами попередніх інстанцій не було досліджено зібрані у справі докази і, відповідно, не встановлено фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а саме: щодо стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на відставку; розмір заробітної плати скаржника за спірний період (2005-2006 роки) та її складових (посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок); розмір виплаченого ОСОБА_1 щомісячного грошового утримання за вказаний період, а також щодо наявності наказів про преміювання та встановлення надбавок.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 353 КАС України передбачено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази.
При цьому, ч. 4 ст. 353 КАС України передбачено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Зважаючи на те, що допущені судами порушення норм процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати обставини, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, якому слід вжити визначені законом заходи, необхідні для встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, надати оцінку всім аргументам учасників справи та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
Керуючись статтями 341, 344, 349, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року і постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2016 року - скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.
Повний текст постанови виготовлено 12 грудня 2019 року.
Суддя-доповідач                                                                      Н.А. Данилевич
Судді                                                                                                       В.М. Бевзенко 
                                                                                                                      Н.В. Шевцова