Постанова
Іменем України
 
03 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 161/16943/16-ц
провадження № 61-46744св18
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),  Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 червня 2018 року у складі головуючого-судді  Крупінської С. С. та  постанову Апеляційного суду Волинської області від 19 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Русинчука М. М., Карпук А. К., Матвійчук Л. В., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до      ОСОБА_2 про усунення порушень права на користування земельною ділянкою.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що згідно рішення виконавчого комітету Воютинської сільської ради № 61 від 10 березня 1987 року, яким затверджено рішення загальних зборів колгоспу «Дружба», рішення виконавчого комітету Луцької районної ради народних депутатів № 99 від 09 квітня 1987 року та проектом забудови земельної ділянки, їй виділено з присадибного фонду колгоспу «Дружба» в селі Воютин Луцького району Волинської області земельну ділянку під індивідуальне житлове будівництво площею 0, 12 га, на якій вона збудувала жилий будинок АДРЕСА_1 , якій належить їй на праві приватної власності. На виділеній земельній ділянці також розташовано будинок АДРЕСА_2 , який належав на праві власності її матері ОСОБА_4 та підлягав знесенню за згодою останньої, однак ОСОБА_4 відчужила зазначений будинок на користь відповідача ОСОБА_2 .
 
Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не набула права власності чи права користування земельною ділянкою, самовільно зайняла частину земельної ділянки на АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 просила зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні спірною земельною ділянкою та звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки на АДРЕСА_1 .
 
У серпні 2017 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування земельною ділянкою.
 
Позов мотивовано тим, що спірна земельна ділянка площею 0, 50 га розташована на АДРЕСА_2 та перебувала у користуванні ОСОБА_4 , на вказаній земельній ділянці був розташований жилий будинок АДРЕСА_2 , належний ОСОБА_4 на праві власності.
 
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя земельну ділянку не приватизувала. 
 
У 1987 році ОСОБА_4 дозволила своїй доньці ОСОБА_5   побудувати жилий будинок на своєму городі, й на підставі її заяви 10 березня 1987 року виконавчим комітетом сільської ради було прийнято рішення про виділення ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,08 га за рахунок присадибного фонду та дозволено на відведеній земельній ділянці проводити будівництво індивідуального житлового будинку.
 
Після завершення ОСОБА_5 будівництва жилого будинку його було введено в експлуатацію та присвоєно АДРЕСА_1 .
 
03 листопада 2000 року ОСОБА_4 подарувала їй належний на праві власності будинок АДРЕСА_2 .
 
Таким чином, на земельній ділянці, яка перебувала у користуванні ОСОБА_4 розташовано два жилих будинки АДРЕСА_2 та № АДРЕСА_1 , власниками яких є вона та ОСОБА_1 . відповідно.
 
Рішенням виконавчого комітету Воютинської сільської ради № 15/3 від 14 серпня 2004 року їй виділено земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,60 га та для будівництва та обслуговування жилого будинку - площею 0,25 га.
 
Зазначаючи, що на теперішній час позбавлена можливості приватизувати виділену їй земельну ділянку, оскільки ОСОБА_1 постійно чинить у цьому перешкоди, ОСОБА_2 , уточнивши позовні вимоги, просила встановити порядок користування земельною ділянкою, що розташована на АДРЕСА_1 площею 0,25 га, на якій розташовано жилі будинки за АДРЕСА_2 № АДРЕСА_1 , виділивши їй у користування земельну ділянку площею 0, 17 га, а ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,08 га.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області                                      від 26 червня 2018 року у задоволенні первісного і зустрічного позовів відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що земельна ділянка, на якій розташовані домоволодіння сторін знаходиться у власності Воютинської сільської ради Луцького району Волинської області, докази щодо винесення меж земельної ділянки і закріплення їх на місцевості відсутні, геодезичні виміри не проводилися, правовстановлюючі документи на право користування вказаною земельною ділянкою у сторін відсутні, унаслідок чого відсутні підстави для задоволення первісних вимог про усунення перешкод у користуванні вказаною земельною ділянкою, оскільки захист права можливий за його наявністю, а також зустрічних позовних вимог  про встановлення порядку користування земельною ділянкою, так як суд не наділений повноваженнями щодо розпорядження землею, а питання її виділення є компетенцією відповідної сільської ради.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Волинської області від 19 вересня 2018 року апеляційні скарги   ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_6 ,          ОСОБА_2 , подану її представником  ОСОБА_3 , залишені без задоволення. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області                                      від 26 червня 2018 року залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про  відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки сторонами не надано правовстановлюючих документів на право власності чи користування спірною земельною ділянкою у відповідних розмірах, з конкретними межами та визначеної конфігурації.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів 
 
У листопаді 2018 року   ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами  норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення по суті позовних вимог, яким встановити порядок користування земельною ділянкою, що розташована на АДРЕСА_1 площею 0, 25 га, на якій розташовано житлові будинки за АДРЕСА_2 № АДРЕСА_1 , виділивши          ОСОБА_2 у користування земельну ділянку площею 0,17 га, а ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,08 га.
 
В частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 судові рішення не оскаржуються.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про відсутність належних і допустимих доказів (правовстановлюючих документів) належності відповідачу на праві власності чи користування земельної ділянки певного розміру, з конкретними межами і визначеної конфігурації, не взявши до увагу виписку з рішення виконавчого комітету сільської ради про виділ їй земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку площею      0,25 га, на підставі якого було виготовлену технічну документацію із землеустрою. Проте позивач ОСОБА_1 відмовилася погоджувати межі земельної ділянки у зв`язку з неприязними стосунками, а сільська рада самоусунулася від погодження технічної документації.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Узагальнений виклда позиції інших учасників справи
 
У поданому 17 січня 2019 року відзиві   ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_2 не набувши право власності чи право користування земельною ділянкою відповідно до вимог статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України не має права на судовий захист.  Сторони у справі не є співвласниками одного жилого будинку, а тому згідно чинного земельного законодавства між ними не може встановлюватися порядок користування земельною ділянкою комунальної власності. Жилий будинок належний ОСОБА_2 розташовано на земельній ділянці площею 0,12 га, яка виділена в установленому  законом порядку ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку. Земельна ділянка, яка необхідна для обслуговування жилого будинку АДРЕСА_2 , може бути виділена у власність відповідача за рішенням сільської ради після вилучення частини земельної ділянки, яка виділена для будівництва і обслуговування  жилого будинку АДРЕСА_1 , за заявою ОСОБА_1 відповідно до статей 141, 142 ЗК України.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення  судів першої та  апеляційної інстанцій - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Встановлено, що відповідно до викопіровки з проекту планування забудови на земельну ділянку на АДРЕСА_1   площею 0,25 га на цій земельній ділянці розташовані два житлові будинки за № №  

АДРЕСА_1 належить на праві власності    ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 03 листопада 2000 року.
 
Житловий будинок АДРЕСА_1    належить на праві власності ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право власності та на підставі рішення виконавчого комітету Воютинської сільської ради Луцького району Волинської області № 6 від 25 березня 2004 року.
 
Попереднім землекористувачем вказаної земельної ділянки була мати сторін ОСОБА_4 з дозволу якої позивач ОСОБА_1 побудувала жилий будинок АДРЕСА_4 ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 , які є рідними сестрами.
 
Спірна земельна ділянка площею 0, 25 га, якою користуються сторони  перебуває у власності Воютинської сільської ради Луцького району Волинської області. 
 
Доказів належності на праві власності чи праві користування сторонам спірної земельної ділянки у відповідних розмірах, з конкретними межами і визначеної конфігурації, матеріали справи не містять.
 
Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
За приписами статті 23 ЗК України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. 
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до статті 12 ЗК України передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб та у користування відповідно до цього Кодексу належить до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин. 
 
Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав у спосіб, визначений статтею 126 ЗК України.
 
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. 
 
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).
 
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні.
 
Право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або землекористувачем документу, що посвідчує  право власності чи право постійного користування.
 
Згідно з приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 стосуються встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою, проте нею не надано доказів, які підтверджують її чи ОСОБА_1 право власності чи право користування вказаною земельною ділянкою.
 
Таким чином, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог   про встановлення порядку користування земельною ділянкою, правильно виходив з того, що земельна ділянка розміром 0,17 га, яку просить ОСОБА_2 виділити їй у користування,  їй у встановленому законом порядку не виділялась, й відповідно вона не є ні власником, ні користувачем такої земельної ділянки, а виділення її у користування є компетенцією сільської ради, якою відповідне рішення не приймалося й питання надання такої земельної ділянки відповідачу (позивачу за зустрічним позовом) не вирішувалося.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , поданої представником           ОСОБА_3 , про те що судами не взято до уваги рішення виконавчого комітету сільської ради про виділ їй земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку площею 0,25 га,  є безпідставними, оскільки судами надано оцінку вказаному рішенню органу місцевого самоврядування, й зазначено, що воно не може бути підставою для визначення порядку користування спірною земельною ділянкою без встановлення її меж в натурі та внесення земельної ділянки до кадастрової карти.
 
Не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо відмови ОСОБА_1   погоджувати межі земельної ділянки у зв`язку з неприязненими стосунками, та самоусування сільської ради від погодження технічної документації, оскільки погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акту погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку. А дії чи бездіяльність сільської ради щодо погодження технічної документації не є предметом даного спору й можуть бути оскаржені в установленому законом порядку.
 
Інші аргументи ОСОБА_2 , наведені в обґрунтування  касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні нею норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
 
Крім того, наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
 
Оскаржені судові рішення в частині вирішення зустрічних позовних вимог відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а  ухвалені у справі судові рішення в оскаржуваній частині - без змін.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416  ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником  ОСОБА_3 ,  залишити без задоволення.
 
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області                                               від 26 червня 2018 року та  постанову Апеляційного суду Волинської області        від 19 вересня 2018 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: 	В. О. Кузнєцов  	
 	В. С. Жданова  	
 	В. М. Ігнатенко