Справа № 354/443/19 
Провадження № 22-ц/4808/333/20 
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В. 
Суддя-доповідач Матківський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого          Матківського Р.Й.
суддів                   Василишин Л.В., Горейко М.Д.
секретаря                   Маслей А.М.
з участю        представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву  ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої ДТП, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2019 року, постановлену суддею Польською М.В.,
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2019 року заяву про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на все рухоме майно відповідача ОСОБА_1 в межах предмету спору, зокрема, на суму матеріальної шкоди 173 121,2 гривень. В задоволенні решти вимог відмовлено.
Вирішуючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції вважав, що невжиття заходів забезпечення позову у даній справі може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
На дану ухвалу від 24 грудня 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Вважає, що суд неповно з`ясував обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Позивачем у даній справі є ОСОБА_3 , майну якого за наслідком ДТП не заподіяно матеріальної шкоди. З моменту ДТП 23 жовтня 2017 року і до постановлення ухвали про забезпечення позову апелянт не вчинив дій, які могли б свідчити про те, що намагається ухилитися від виконання рішення суду. Навпаки, є власником великої кількості рухомого та нерухомого майна, сумарна вартість якого в десятки разів перевищує ціну позову. Ухилення від виконання рішення суду з заявленою позивачем ціною є нелогічним, оскільки переоформлення права власності на належне йому майно є більш затратним, ніж відшкодування встановлених можливим рішенням суду матеріальних збитків позивачу. Позивач не надав жодного доказу, що ним, за час розгляду справи, вчинялись будь-які дії, які б свідчили про ухилення від виконання можливого рішення суду. Крім того, не є належним відповідачем у справі, оскільки учасником ДТП був ОСОБА_4 , який керував транспортним засобом у власних інтересах. 
Суд умисно не звернув уваги, що власники пошкодженого автомобіля марки Honda Accord, д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повністю відшкодували спричинені їм матеріальні збитки за рахунок отримання страхового відшкодування розміром 99490 гривень та продажу автомобіля за його залишковою вартістю, розмір якої згідно договору купівлі-продажу від 14 лютого 2018 року складає 246970 гривень. Власникам пошкодженого в ДТП автомобіля повністю відшкодовано завдані їм матеріальні збитки, а позов подано ОСОБА_3 , якому за наслідком ДТП не спричинено матеріальних збитків, а тільки з метою шантажу та незаконного отримання коштів. 
Крім цього, у заяві про забезпечення позову позивач просив суд накласти арешт на автомобіль марки «Рено Преміум», д.н.з. НОМЕР_2 з причепом марки «Козел», д.н.з. НОМЕР_3 , проте суд вийшов за межі заявленого клопотання та з власної ініціативи наклав арешт на все належне апелянту рухоме майно, чим фактично унеможливив здійснення ним підприємницької діяльності, оскільки на його банківському рахунку арештовано оборотні кошти. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом 
У грудні 2019 року на розгляд Яремчанського міського суду Івано-Франківської області поступила заява ОСОБА_3 про забезпечення позову. Заява обґрунтована тим, що відповідач заперечує право позивача на стягнення з нього збитків, завданих ДТП, є обґрунтовані припущення, що у випадку задоволення судом позову добровільно виконувати рішення суду відповідач не стане, а належний йому автомобіль з причепом може реалізувати третій особі, чим суттєво ускладнить виконання рішення суду 
Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2019 року заяву про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на все рухоме майно відповідача ОСОБА_1 в межах предмету спору, зокрема, на суму матеріальної шкоди 173 121,2 гривень. В задоволенні решти вимог відмовлено.
До матеріалів також подано копію рішення Яремчанського міського суду від 13 січня 2020 року про часткове задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП (а.с.57).
Позиція суду апеляційної інстанції
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скаргапідлягає до часткового задоволення.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
За змістом  вимог цивільного процесуального закону, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, що між сторонами дійсно виник  спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення  виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.
Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Фундаментними критеріями, які формують висновок про наявність дійсних підстав для забезпечення позову, є логічний та юридичний аналіз обставин справи, на які посилається позивач, та доводи заяви про забезпечення позову. Процесуальні норми лише вказують на порядок вчинення дій.
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Колегія суддів вважає безпідставним та необґрунтованим висновок суду першої інстанції про накладення арешту на все рухоме майно відповідача в межах суми позову, оскільки предметом звернення за заявою про забезпечення позову про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, є автомобіль з причепом, і сам заявник виходив з ризику реалізації автомобіля третій особі, що ускладнить виконання рішення суду.
Тому колегія суддів вважає задоволення заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль та причіп адекватним способом забезпечення позову, що не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки обмежується лише можливість розпорядитися ним.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем у заяві про забезпечення позову не наведено беззаперечних мотивів, за якими він вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів , за захистом яких він звернувся до суду, є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції про необхідність забезпечення позову.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції частково дотримався норм процесуального права при вирішенні питання про забезпечення позову у даному конкретному випадку, обравши непропорційний вид забезпечення позову, а тому ухвалу суду необхідно скасувати та ухвалити нову.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2019 року скасувати та постановити нову.
Заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задовольнити.
Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки «RENAULT PREMIUM», державний номерний знак НОМЕР_2 та причеп марки «Козел», державний номерний знак НОМЕР_4 , які належать ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_5 , індивідуальний податковий номер НОМЕР_6 , проживає: АДРЕСА_1 , на праві власності.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2020 року.

Головуючий:                                                                       Р.Й. Матківський
Судді:                                                                           Л.В. Василишин
М.Д. Горейко