Дата документу 05.02.2020 Справа № 311/4194/18
-

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №311/4194/18             Головуючий у 1 інстанції Пушкарьова С.П.
Провадження № 22-ц/807/589/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
05 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 04 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, третя особа – Балківська сільська рада Василівського району Запорізької області, про поновлення договори оренди земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, третя особа – Балківська сільська рада Василівського району Запорізької області, про поновлення договори оренди земельної ділянки.
В позові зазначала, що 01.01.2013 р. набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 р., відповідно до якого райдержадміністрації не наділено повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів. 
Вищезазначені повноваження передано до центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів в галузі земельних відносин і його територіальних органів. На території Запорізької області дані функції було передано Головному управлінню Держземагенства у Запорізькій області. За таких обставин, у зв`язку із набранням чинності зазначеного вище закону розпорядником земель за Договором стало Головне управління Держземагенства у Запорізькій області.
Відповідно до п. 2 постанови КМУ від 14.01.2015 р. № 5 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру», згідно із переліком Головне управління Держземагенства у Запорізькій області було реорганізоване шляхом його приєднання до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, яке було зареєстроване в Єдиному державному реєстрі як юридична особа 10.06.2015 р.
Згідно наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 135 від 18.06.2015 р. останнє погодилося із пропозицією ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області щодо можливості забезпечення здійснення покладених на ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області функцій і повноважень ГУ Держземагенства у Запорізькій області, що припиняється.
Відповідно до ч. 2 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.
З метою реалізації наданої п. 7 Договору з урахуванням ч. 2 ст. 33 Закону щодо можливості поновити договір оренди на новий строк, виконуючи умови Договору, позивачка із листом-повідомленням від 27.06.2017 р. (вх. від 29.06.2017 р. № 7126) звернулася до відповідача з листом-повідомленням щодо поновлення Договору. 
До листа-повідомлення з боку позивачки були додані всі необхідні документи, які передбачені чинним законодавством України, а саме: проект додаткової угоди про поновлення терміну дії Договору оренди № 716 від 29.12.2012 р. у 3-х оригінальних примірниках.
19 липня 2017 р. їй від відповідача надійшов лист з пропозицією надати підтвердження належного виконання умов договору, а саме: для перевірки стану орендованої земельної ділянки було запропоновано надати агрохімічний паспорт земельної ділянки. 
Однак, заперечень щодо запропонованого тексту проекту додаткової угоди та відмови у продовженні договору оренди, від відповідача не було. 
В подальшому, листом від 02.10.2017 р. відповідач не висловлював думку щодо заперечення проти продовження терміну дії договору, але наполягав на виготовленні агрохімічного паспорту земельної ділянки, тобто її звернення було фактично проігноровано. 
28 грудня 2017 року спливав термін дії Договору, однак, у зв`язку з відсутністю заперечень відповідача щодо поновлення терміну дії договору, позивачка продовжувала користуватися земельною ділянкою, про що сповістила відповідача у своєму листі-повідомленні від 12.02.2018 р. (вх. Від 13.02.2018 р. № 141/0/518), додавши до нього проект додаткової угоди про поновлення договору оренди. 
Листом від 13.03.2018 р. № Ф-141-114/6-18 відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що позивачем не надано підтвердження факту належного виконання обов`язків орендаря за умовами договору оренди у вигляді агрохімічного паспорту.
В цьому ж листі позивачу повідомлено про те, що 24.01.2018 р. за № 31-8-0.61-702/2-18 на її адресу направлені заперечення у поновленні договорів, хоча позивачка цих заперечень до теперішнього часу не отримувала.
Враховуючи той факт, що після спливу терміну дії договору оренди землі позивачка з 29.12.2017 року до теперішнього часу продовжує використовувати земельну ділянку, заперечень у поновленні договору оренди землі від відповідача не отримувала, в зв`язку з чим просила суд визнати поновленим договір оренди земельної ділянки № 716 від 29.12.2012 р. на строк 5 років на тих самих умовах, з урахуванням додаткової угоди від 29.12.2012 р., шляхом укладення додаткової угоди (ч. 6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі»). 
Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 04 листопада 2019 року позов задоволено.
Визнано поновленим договір оренди землі від 29.12.2012 р., зареєстрований 29.12.2012 р. у відділі Держкомзему у Василівському районі, шляхом укладення додаткової угоди в такій редакції:
ДОДАТКОВА УГОДА
про поновлення терміну дії Договору оренди землі № 716 від 29.12.2012 року
м. Запоріжжя                                                                 «_____»__________2018 р.
Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, адреса: 69095, м. Запоріжжя, вулиця Українська, 50, код ЄДРПОУ 39820689 в особі, _____________________________________________________________________________  який (а) діє на підставі______________________________________________________, іменований у подальшому Орендодавець, з одного боку, та громадянка ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Жовтневим РВ УМВС України в Запорізькій області 13.11.1997, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , іменований в подальшому Орендар, з другого боку, уклали дану Додаткову угоду про наступне:
1.Поновити термін дії договору оренди землі № 716 від 29.12.2012 року площею 27,7153 га (кадастровий номер земельної ділянки 2320981100:03:062:0001), зареєстрованого у відділі Держкомзему у Василівському районі Запорізької області 29.12.2012 р. за № 232090004004193 на п`ять років.
2.Всі інші умови вищевказаного договору не зачеплені даною угодою, залишаються незмінними.
3.Ця Додаткова угода є невід`ємною частиною Договору оренди землі № 716 від 29.12.2012 року, зареєстрованого у відділі Держкомзему у Василівському районі Запорізької області 29.12.2012 р. за № 232090004004193.
ОРЕНДОДАВЕЦЬ:                                                ОРЕНДАР:
Головне управління                                         громадянка
Держгеокадастру                                                Фоменко Олена
у Запорізькій області                                         Анатоліївна
69095, Запорізька обл.,                                        69095, м АДРЕСА_1 Запоріжжя АДРЕСА_2 
м 
АДРЕСА_3                                               ідентифікаційний номер:
ЄДРПОУ: 39820689                                              2554311948
_________ __________                                        __________ ОСОБА_2 .А.
Стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Вирішити питання розподілу судових витрат.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 24 січня 2018 року Головне управління листом-повідомленням повідомило позивача про заперечення у поновленні договору оренди землі.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що орендар (позивачка) належно виконує обов`язки за договором оренди землі, продовжує користуватись земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди та протягом одного місяця після закінчення строку договору не отримала мотивовані заперечення орендодавця у поновленні договору оренди землі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про поновлення договору оренди землі у порядку ч. 6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» є обґрунтованими та законними.
Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 29 грудня 2012 року між Василівською районною державною адміністрацією Запорізької області, як орендодавцем і ОСОБА_1 , як орендарем, було укладено договір оренди землі № 716, предметом якого є земельна ділянка сількогосподарського призначення площею 27,7153 га (рілля) кадастровий номер: 2320981100:03:062:0001 (контур № 259), яка розташована на території Балківської сільської ради Василівського району Запорізької області.
Вищевказаний Договір 29.12.2012 р. зареєстровано у відділі Держкомзему у Василівському районі Запорізької області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис № 232090004004193.
01 січня 2013 р. набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 р., відповідно до якого райдержадміністрації не наділено повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів. Вищезазначені повноваження передано до центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів в галузі земельних відносин і його територіальних органів. На території Запорізької області дані функції було передано Головному управлінню Держземагенства у Запорізькій області. За таких обставин, у зв`язку із набранням чинності зазначеного вище закону розпорядником земель за Договором стало Головне управління Держземагенства у Запорізькій області.
Суд першої інстанції вірно встановив, що після укладення між Василівською районною державною адміністрацією та позивачкою (орендарем) договору оренди землі та станом на час закінчення терміну його дії, відбулись зміни у чинному законодавстві, та як наслідок, через таку зміну змінився й орендодавець земельної ділянки за договором оренди землі, яким на даний час є Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області.
Договір № 716 від 29.12.2012 року є укладеним і набрав чинності з моменту державної реєстрації – 29.12.2012 р., а відтак п`ятирічний строк дії договору, слід відраховувати з цієї дати.
Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення і майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України "Про оренду землі".
Законом України "Про оренду землі" визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.
Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
У частині першій статті 777 ЦК України законодавець закріпив переважне право наймача, який належно виконує свої обов`язки за договором, на укладення договору на новий строк та передбачив певну процедуру здійснення цього права.
Крім того, стаття 764 ЦК України передбачає таку правову конструкцію, як поновлення договору найму, яка зводиться по суті до продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови: по-перше, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму, та, по-друге, відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця.
Стаття 33 Закону України "Про оренду землі" (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) фактично об`єднує два випадки пролонгації договору оренди.
Так, у частинах першій - п`ятій статті 33 цього Закону передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.
Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.
До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.
При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. 
Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.
Виходячи з приписів статей 319, 626 ЦК України слід дійти висновку про те, що реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яке передбачена частиною першою статті 33 Закону України "Про оренду землі", можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.
Таким чином, згідно з частинами першою - п`ятою статті 33 Закону України "Про оренду землі" у разі поновлення договору оренди землі умови договору можуть бути змінені за згодою сторін з укладенням додаткової угоди. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати чи інших істотних умов договору, які передбачені статтею 15 цього Закону, переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.
Отже, для застосування частини першої статті 33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов`язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.
Частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі" передбачена інша підстава поновлення договору оренди: у тому разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Частинами восьмою, дев`ятою статті 33 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку; відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.
За приписами ч.ч. 8,9 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» , додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку, а відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено у суді.
З матеріалів справи вбачається, та судом першої інстанції вірно встановлено, що у зв`язку з наближенням закінчення строку дії вищезазначеного договору листом-повідомленням від 27.06.2017 р. (вх. від 29.06.2017 р. № 7128) позивача звернулась до відповідача щодо поновлення Договору. 
До листа-повідомлення з боку позивача були додані всі необхідні документи, які передбачені чинним законодавством України, а саме: проект додаткової угоди про поновлення терміну дії Договору оренди № 716 від 29.12.2012 р. у 3-х оригінальних примірниках.
Листом від 19.07.2017 р. вих. Ф-7128-5143/6-17 відповідач, на підтвердження належного виконання з боку ОСОБА_1 умов договору, запропонувало надати підтвердження належного виконання умов договору, а саме агрохімічний паспорт земельної ділянки для перевірки стану орендованої земельної ділянки. Проте, заперечень щодо запропонованого тексту проекту додаткової угоди з боку відповідача не надходило.
Листом від 30.08.2017 р. (вх. 8473/0/5-17 від 30.08.2017 р.) позивачем на адресу відповідача було направлено запит-звернення на отримання копій попередніх агрохімічних паспортів земельної ділянки для подальшої самостійної перевірки (порівняння) якості ґрунтів.
Листом від 02.10.2017 р. вих. № Ф-8473-6803/6-17 повідомив позивача про те, що виконання обов`язків землекористувачів визначені у ст. 96 ЗК України та додав, що згідно Положення про Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області питання щодо виготовлення та зберігання агрохімічних паспортів земельних ділянок не входить до повноважень Головного управління. Відповідач не заперечував проти подовження терміну дії договору.
Так, 29 грудня 2017 року сплив термін дії договору, ніяких листів-повідомлень щодо заперечень про поновлення терміну дії договору позивач не отримувала та продовжила користуватись земельною ділянкою. 
З вимогою про повернення земельної ділянки ГУ Держгеокадастру не зверталося.
12 лютого 2018 р. (вх. від 13.02.2018 р. № 143/0/5-18) позивач надала лист-повідомлення до ГУ Держгеокадастру в Запорізькій області з додатками про поновлення договору оренди землі № 716 від 29.12.2012 року.
Листом від 13.03.2018 р. № Ф-141-114/6-18 відповідач повідомив позивача про те, що нею не надано підтвердження факту належного виконання обов`язків орендаря за умовами договору оренди у вигляді агрохімічного паспорту та вказано, що листом від 24.01.2018 р. за № 31-8-0.61-702/2-18 ОСОБА_1 було повідомлено про те, що Держгеокадастр заперечує в поновленні договорів.
На підтвердження обставин щодо направлення листа-повідомлення від 24.01.2018 р. про заперечення у продовженні дії договору, відповідач надав копію реєстру поштових (рекомендованих) відправлень від 24.01.2018 р. 
Судом першої інстанції вірно встановлено, що факт отримання позивачем рекомендованого відправлення повинен бути підтверджений рекомендованим повідомленням про вручення листа з підписом ОСОБА_1 та повернуто відповідачу.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів отримання позивачем листа-повідомлення від 24 січня 2018 року.
Такі ж відомості не надано скаржником при зверненні до суду з апеляційною скаргою.

Згідно листа Запорізької дирекції АТ «Укрпошта» від 10.10.2019 року надати інформацію щодо вручення або відправки простих і рекомендованих поштових відправлень на ім`я ОСОБА_1 за 2017 р. і 2018 р. не має можливості.
З огляду на вищевикладене, колегією суддів не встановлено факту отримання позивачкою вказаного листа, не встановлено.
Доводи скаржника щодо надіслання ОСОБА_1 листа від 24.01.2018 р. про заперечення у поновленні договору оренди землі є належним повідомленням орендаря, незалежно від того, чи отримав він його, є безпідставними, оскільки зміст поняття «повідомлення» передбачає не тільки направлення відомостей, з якими особу слід ознайомити, а й отримання цією особою зазначених відомостей.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 22.05.2019 р., справа № 233/844/18; від 06.02.2019 р., справа № 922/703/18; від 24.01.2019 р., справа № 912/191/18.
Колегією суддів встановлено, що надані ОСОБА_1 листи-повідомлення з додатковою угодою та неодноразовим зверненням до відповідача про бажання поновити договір оренди землі на той самий строк і на тих же умовах, свідчить про своєчасне виконання позивачем свого обов`язку із повідомленням орендодавця щодо наміру скористатися своїм переважним правом на укладання договору оренди землі на тих же умовах.
Разом з тим, у період дії договору оренди землі всі взяті на себе зобов`язання позивачкою виконувалися належним чином, жодних зауважень з боку відповідача, ані щодо орендної плати, ані щодо цільового використання землі, ані щодо стану земельної ділянки, тощо, не надходило, що свідчить про їх відсутність.
У разі наявності у відповідача сумнівів в належному виконанні позивачкою взятих на себе зобов`язань, відповідачем повинні були вчинятися дії, спрямовані на інформування позивачки про такі сумніви та інші дії щодо встановлення факту дотримання або не дотримання позивачкою зобов`язань, передбачених договором оренди землі. 
Доказів неналежного виконання зобов`язань по договору відповідач не надав.
З урахуванням своєчасного та належного виконання орендарем земельної ділянки своїх зобов`язань щодо повідомлення орендодавцю про намір скористатися переважним правом на поновлення договору оренди земельної ділянки площею 27,7153 га, кадастровий номер 2320981100:03:062:0001, шляхом направлення у визначений законом і умовами договору строк, зокрема, листа від 27.06.2017 р. із проектом додаткової угоди до договору, колегія суддів дійшла висновку про те, що орендодавець порушив право позивача на встановлений законом порядок розгляду питання про поновлення договору оренди на новий строк, що у свою чергу, дало позивачу підстави розраховувати на можливість поновлення договору оренди землі у силу закону, а саме ч. 6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі».
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч. 6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі», не вимагається.
Якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення дії договору оренди та орендодавець не надав заперечень стосовно поновлення цього договору протягом одного місяця після його закінчення, орендар має право звернутися із вимогою про визнання укладеною угоди про поновлення договору на тих самих умовах і на той самий строк.
Орендодавець, у свою чергу, в будь-який час до укладення додаткової угоди стосовно поновлення договору на той самий строк і на тих самих умовах може звернутися із вимогою про звільнення земельної ділянки. Тобто, договір оренди землі вважатиметься поновленим лише у разі укладення додаткової угоди, про що безпосередньо зазначено у ч. 8 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі». При цьому відмову або зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено у суді.
Щодо прав і обов`язків орендодавця слід акцентувати, що орендодавець має право заперечити стосовно поновлення згідно ч. 6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» і таке заперечення має бути заявлено саме протягом одного місяця після закінчення дії договору оренди землі.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що після спливу терміну дії договору оренди землі 29.12.2017 року, орендар ОСОБА_1 продовжує користуватись земельною ділянкою, про що листом повідомлено відповідача 12.02.2018 року, проте ГУ Держгеокадастр протягом місяця не повідомило орендодавця проти такого користування, що можна кваліфікувати як згоду орендодавця на пролонгацію договору.
Разом з тим, з моменту закінчення строку дії договору оренди - 29.12.2017 р. і до теперішнього часу відповідач не звертався до позивача з вимогою повернути орендодавцеві земельну ділянку.
Надану відповідачем копія листа-повідомлення від 24.01.2018 р., суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв як доказ належного повідомлення відповідачем ОСОБА_1 про заперечення у поновленні договору оренди землі, оскільки цей факт спростований листом-відповіддю з Укрпошта та самою ОСОБА_1 , а інших доказів про отримання листа позивачем відповідач не надав.
Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції обґрунтовано застосувавши положення статті 33 Закону України "Про оренду землі", дійшов правильного висновку про те, що позивач є добросовісним орендарем, дії якого виразилися у продовженні користування ним земельною ділянкою, що свідчить про його намір скористатися своїм переважним правом та поновити договір оренди земельної ділянки, строк дії якого закінчився.
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області залишити без задоволення.
Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 04 листопада 2019 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 12 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді: