Справа № 442/928/19                                Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І. 
Провадження № 22-ц/811/2618/19                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 
Категорія:64

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       
       21 січня 2020 року року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ        Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого судді – Шандри М.М.
суддів: Левика Я.А.,Шеремети Н.О. 
секретаря: Бадівської О.О.
за участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 
представника ОСОБА_3 -  ОСОБА_4  
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 червня 2019 року у справі за позовом   ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження житловим будинком шляхом виселення із займаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення,
ВСТАНОВИЛА:
Позивач  ОСОБА_3  звернулася в суд з позовом до  ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження житловим будинком шляхом виселення із займаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення.
В підтвердження позовних вимог посилалася на те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.11.2018, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Манзілевською Т.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 1122, позивачці на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на житловий будинок зареєстроване в Комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 22.11.2004 у реєстровій книзі № 1, запис № 121. В Реєстрі прав власності на нерухоме майно житловий будинок зареєстрований за № 8551208. Житловий будинок, позначений на плані земельної ділянки під літерою «А-1» і складається з двох житлових кімнат, житловою площею 34,7 (тридцять чотири цілих та сім десятих) кв.м та однієї кухні. Загальна площа житлового будинку становить 68,6 кв.м. До будинку відносяться: сарай літ. Б, вбиральня літ. В, огорожа 1-3. Також позивачу належить земельна ділянка кадастровий номер 4621285700:01:002:0081 площею 0,1382 га, на якій розташовано вказаний будинок, згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 151703137 від 02.01.2019. Відповідач ОСОБА_1 є колишнім чоловіком позивачки, шлюб між сторонами розірвано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.04.2016, яке вступило в законну силу. Відповідач ОСОБА_1 постійно проживає у вказаному вище будинку, чим чинить перешкоди позивачці у здійсненні права власності, зокрема права володіння та користування житловим будинком. Відповідач створює конфліктні ситуації, вчиняє сварки, чим створює небезпеку для життя та здоров`я позивачки ОСОБА_3 , остання позбавлена права на мирне володіння та користування своєю власністю. А тому у неї виникла необхідність звернутися до суду.
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 червня 2019 року позов задоволено.
Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права користування та розпорядження належним їй на праві власності житловим будинком, шляхом виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 судовий збір, понесений останньою при поданні позову до суду в розмірі 768,40 грн.
Рішення суду оскаржив  ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує на те що в рішенні першої інстанції судом не зазначено подання відзиву на позов та не здійснено стислий виклад позиції відповідача. Також, зазначає, що не було взято до уваги, що здійснена прибудова згідно довідки від 15.01.2018 № 65 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , здійснена у 2013 році ним, за час подружнього життя з ОСОБА_3 , внаслідок чого дана прибудова належить на праві спільної сумісної власності подружжя. Зазначає,що вказаний будинок є єдиним його житлом та при здійсненні прибудови до зазначеного нерухомого майна він вклав власні грошові кошти і не в змозі придбати нове житло. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.
У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. Представник ОСОБА_3 – ОСОБА_5 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду – без змін, покликаючись на доводи, викладені у відзиві на скаргу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на  які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами,  які  були досліджені в   судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не повністю відповідає.
З матеріалів справи убачається, що позивачці на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.11.2018. Право власності на житловий будинок зареєстроване в Комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 22.11.2004 у реєстровій книзі № 1, запис № 121.
У зазначеному будинку зареєстрований та постійно проживає ОСОБА_1 - колишній чоловік позивачки ОСОБА_3 Шлюб між сторонами розірвано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.04.2016р., яке набрало законної сили.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з  доведеності факту протиправної поведінки відповідача ОСОБА_1 , який створює для позивача неможливі умови для проживання, вчиняє сварки, створюючи останній небезпеку для життя та її здоров`я, що підтверджується, зокрема:  постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08.09.2017 у справі № 442/5811/17, якою відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП; постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14.09.2017 у справі № 442/5995/17, якою відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП; листом Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області від 22.06.2017, яким повідомлено, шо відносно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП; листом Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області від 20.06.2017 за № 9405/44/01-17; листом Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області від 11.12.2016 за № 17123/44/01-16, тобто порушення відповідачем правил співжиття носить систематичний характер і робить неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку.
Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна.
       Згідно із положеннями ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до ч.1 ст. 116 ЖК України, на яку посилається ОСОБА_3 як на підставу позовних вимог, виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. 
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 Житлового кодексу осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Йдеться, зокрема, про заходи попередження, які застосовують суди, прокурори, органи внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів, а також заходи громадського впливу, яких вживають збори жильців будинку чи члени житлово-будівельних кооперативів, трудові колективи, товариські суди й інші громадські організації за місцем роботи або проживання відповідача.
Таким чином, для застосування норми цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.
Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження.
Як убачається з матеріалів справи, листом Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області від 11.12.2016 за № 17123/44/01-16 ОСОБА_3 повідомлено про розгляд її заяви щодо поведінки ОСОБА_1 , з яким проведено профілактичну бесіду виховного характеру для недопущення подібних конфліктів у майбутньому (а.с.22). Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08.09.2017 у справі № 442/5811/17 відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, що мало місце 08.06.2017 (а.с.10); постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14.09.2017 у справі № 442/5995/17 відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, яке мало місце 23.07.2017 (а.с.9). 
З даним позовом ОСОБА_3 звернулася до суду 07.02.2019. Події, що стали підставою звернення із даним позовом, мали місце у 2016 та 2017 р.р. і щодо відповідача вже було вжито заходи попередження або громадського впливу. При цьому позивачка не надала жодних доказів про те, що такі заходи не дали позитивних результатів.
Вимога про виселення з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, може бути заявлена лише у разі, коли після застосування заходів впливу до винної в порушенні правил громадського співжиття особи її поведінка не змінилася і вона вчинила нові неправомірні дії, несумісні з установленими правилами соціального співіснування. 
      Враховуючи  наведене,    вимоги  позивачки  про  виселення    ОСОБА_1  є  передчасними і  не  підлягають  до  задоволення, оскільки нею не доведено  порушення прав, за захистом яких вона звернулася до суду. 
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції неправильно застосував норми ч.1  ст.116 ЖК та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для усунення перешкод у здійсненні ОСОБА_3 права користування та розпорядження належним їй на праві власності житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_1 , що призвело до ухвалення незаконного рішення, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 

ПОСТАНОВИЛА:
        
     Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
       Рішення Дрогобицького міськрайонного суду м.Львова від 25 червня 2019 року скасувати, ухвалити нову постанову. У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні ОСОБА_3 права користування та розпорядження належним їй на праві власності житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_1 із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 30.01.2020

Головуючий          

Судді