ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2019 року 
м. Київ

Справа №  910/21762/17 

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду:
Пількова К. М. – головуючого, Баранця О.М., Булгакової І.В., Дроботової Т.Б., Катеринчук Л.Й., Селіваненка В.П., Ткаченко Н.Г., 

за участю секретаря судового засідання – Крапивної А. М..,

учасники справи:
прокурор – не з`явився,
позивач-1 – Міністерство оборони України
представник позивача-1 – Матвіюк М. А.,
позивач-2 – Квартирно-експлуатаційний відділ м. Мукачеве
представник позивача-2 – Ларін І. М.,
позивач-3 – Військова частина НОМЕР_1 
представник позивача-3 – не з`явився,
відповідач-1 – Закарпатська обласна рада
представник відповідача-1 – Сигидін О. І.,
відповідач-2 – Закарпатське обласне управління лісового та мисливського господарства
представник відповідача-2 – не з`явився,
відповідач-3 – Громадська організація "Товариство мисливців та рибалок "Єгер" 
представник відповідача-3 – не з`явився,
розглянув у закритому судовому засіданні касаційні скарги Міністерства оборони України та Заступника військового прокурора Західного регіону України на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2019 (головуючий суддя Власов Ю.   Л., судді Тищенко А.   І., Смірнова Л.   Г.) у справі Господарського суду міста Києва за позовом Заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачеве, Військової частини НОМЕР_1 до Закарпатської обласної ради, Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства, Громадської організації "Товариство мисливців та рибалок "Єгер" про визнання незаконним і скасування рішення та визнання недійсним договору,

Відповідно до Закону України "Про державну таємницю", порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №   939, Правил забезпечення захисту інформації в інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних системах, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №   373, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

1.          Короткий зміст позовних вимог
1.1.          30.11.2017 Заступник військового прокурора Західного регіону України (далі – Прокурор) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі – Позивач-1, Міноборони), Квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачеве (далі – Позивач-2, Відділ), Військової частини НОМЕР_1 (далі – Позивач-3, Частина) звернувся до Закарпатської обласної ради (далі – Відповідач-1, Рада), Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства (далі – Відповідач-2, Управління), Громадської організації "Товариство мисливців та рибалок "Єгер" (далі – Відповідач-3, Організація) з позовом про визнання незаконним та скасування рішення Ради шостого скликання (одинадцятої сесії) від 21.12.2012 №   640 "Про надання мисливських угідь у користування громадській організації товариство мисливців та рибалок "Єгер" (далі – Рішення); визнання недійсним договору, укладеного між Управлінням та Організацією про умови ведення мисливського господарства від 27.12.2012 (далі – Договір)
1.2.          Позовна заява мотивована тим, що Рішення прийнято з порушенням встановленого порядку передачі земельних ділянок та відсутності підстав для передачі товариству мисливців та рибалок "Єгер" земельної ділянки площею 753,1 га, що розташована на території земель Частини для ведення мисливського господарства; також порушено порядок зміни цільового призначення земельної ділянки, яка, відповідно до рішення Ради Міністрів СРСР від 07.08.1947 №   10585, належить до земель оборони та на неї розповсюджується особливий режим використання земель відповідно до статті 115 Земельного кодексу України (далі – ЗК України). Наведене також свідчить про наявність підстав для визнання недійсним Договору. 

2.          Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
2.1.          22.08.2018 Господарський суд міста Києва (суддя Омельченко Л.  В.) прийняв рішення, яким позов Прокурора задовольнив повністю.
2.2.          Прийняте у справі судове рішення мотивоване тим, що положеннями законодавства, які регулюють порядок надання у користування мисливських угідь, передбачено, що мисливські угіддя надаються у користування відповідними обласними радами за поданням територіального органу з питань лісового та мисливського господарства і полювання, а також власниками або користувачами земельних ділянок. З додатку до Рішення вбачається, що Відповідачу-3 передані в користування мисливські угіддя, серед яких земельні ділянки, що знаходяться у користуванні Частини. 
З аналізу Статутів Збройних Сил України та Положення про Відділ суд дійшов висновку про те, що начальник Відділу полковник Пилипняк Ю. М. та тимчасово виконуючий обов`язки начальника Відділу майор Домолега С. О. не мали повноважень на погодження надання у користування мисливського угіддя в межах земельних ділянок, які належать до земель оборони. Суд також не прийняв як докази надання погодження копії листів з підписами зазначених осіб (далі – Листи Відділу про погодження), мотивуючи це тим, що суду не були надані оригінали цих документів, а також тим, що на копіях відсутні посвідчувальні написи, що ставить під сумнів достовірність копій. 
Відсутність врегульованих взаємовідносин користувача земельних ділянок та користувача мисливських угідь на вказаних земельних ділянках порушує права постійного земелекористувача, що є підставою для визнання Рішення недійсним повністю, оскільки при частковому скасуванні Рішення не відповідатиме вимогам статті 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання", відповідно до якої мисливське господарство створюється на ділянці площею не менше 2 гектарів.
2.3.          Розглядаючи заяву Відповідача-3 про застосування наслідків спливу позовної давності, суд врахував наведене Прокурором та Міноборони у клопотанні про визнання поважними  причин пропуску строку позовної давності посилання на те, що позивачі дізналися про прийняття Рішення після отримання копії позовної заяви, направленої на їх адресу прокуратурою 30.11.2018. Суд дійшов висновку, що перебіг позовної давності з урахуванням строку поштового обігу почався з 05.12.2017, тобто з дня, наступного за днем, коли позивачі дізналися або могли дізнатися про Рішення. Суд  обґрунтував цей висновок тим, що у матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази обізнаності позивачів про існування та зміст Рішення, оскільки копії Листів Відділу про погодження та копію листа начальника Мукачівського гарнізону – командира Частини полковника Христенка О. М. щодо погодження надання мисливського угіддя у користування (далі – Лист Частини про погодження) судом не було прийнято як належні докази, а про підстави відхилення зазначено вище.

3.          Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
3.1.          22.02.2019 Північний апеляційний господарський суд рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2018 скасував; прийняв нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив.
3.2.          Постанова суду мотивована тим, що надання мисливських угідь Організації було погоджено Відділом та Частиною, яка є користувачем відповідних земельних ділянок, що не заперечується Прокурором, який не надав суду доказів на підтвердження тієї обставини, що постійним користувачем земельної ділянки є саме Позивач-1 (Міноборони). Натомість встановлено, що спірна земельна ділянка, відповідно до статті 2 Закону України "Про використання земель оборони", знаходиться в користуванні Позивача-3. Таким чином, отримавши згоду Відділу та Частини на користування мисливськими угіддями, Відповідачі діяли добросовісно. 

4.          Короткий зміст вимог касаційних скарг
4.1.          Міноборони (Скаржник-1) подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2019, рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2018 залишити в силі.
4.2.          Прокурор (Скаржник-2) подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2019, рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2018 залишити в силі.

5.          Доводи Скаржника-1, викладені у касаційній скарзі
5.1.          Суд мав надати правову оцінку всім обставинам справи в сукупності з урахуванням вимог статті 142 ЗК України, пункту 5.6 Інструкції з обліку земельних ділянок в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22.12.2011 за № 795, відповідно до якого за відсутності потреби в подальшому використанні земельної ділянки, наданої для розміщення військових частин установ та організацій Збройних Сил України, припинення права користування проводиться лише за згодою Міністра оборони України, тобто суди не дослідили повноважень начальника Яворівської КЕЧ району щодо написання листа від 23.04.2015 №   1192.
5.2.          Лист від 10.12.2012 № 2408 начальника Відділу не є згодою на припинення права постійного користування земельною ділянкою або відмови від прав на вказану земельну ділянку у розумінні норм чинного законодавства, оскільки вирішення відповідних питань належить до компетенції Міністерства оборони України.   
5.3.          Відповідно до статті 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" органами, що здійснюють управління військовим майном, є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.
5.4.          Розпорядження Ради Міністрів УРСР від 07.08.1947 №   10585 та матеріали інвентаризації 1993 року є достатньою правовою підставою для підтвердження права землекористування Міноборони земельною ділянкою.  

6.          Доводи Скаржника-2, викладені у касаційній скарзі
6.1.          Порушуючи статтю 243 ГПК України, суд апеляційної інстанції не повністю з`ясував обставини, на які посилались Прокурор та Позивачі, не дослідив усі наявні в матеріалах справи докази, отже, постанова є незаконною, необґрунтованою та підлягає скасуванню.
6.2.          Мисливські угіддя відповідно до статті 1 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" фактично є частиною земної (водної) поверхні з установленими межами, а відтак не можуть існувати окремо від земельної ділянки, на якій провадиться мисливське господарство.
6.3.          Надання в користування мисливських угідь, які розташовані на землях оборони, суперечить вимогам статей 3, 20, 77 ЗК України та статті 4 Закону України "Про використання земель оборони".
6.4.          Відповідно до частини другої статті 84 ЗК України Позивачі-2, 3 не уповноважені Міноборони на вчинення будь-яких юридично значимих дій, в тому числі щодо погодження рішень органів місцевого самоврядування про надання у власність, користування, розпорядження на інших правових підставах земельної ділянки з числа земель оборони, отже, Рада, приймаючи Рішення, діяла поза межами повноважень та у спосіб, що суперечить Конституції України та законам України.
6.5.          Ведення мисливського господарства, у тому числі полювання на території військового полігону без супроводу військовими, погодження з командуванням військової частини кількості мисливців, часу та місця їх перебування на території полігону, ставить під реальну загрозу життя особового складу військовослужбовців та мисливців.
6.6.          Суд апеляційної інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, порушив вимоги статей 11, 53, 236 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України), не застосував норми, які підлягали застосуванню, що призвело по прийняття неправомірного рішення та, відповідно до статті 312 ГПК України, є підставою для його скасування.

7.          Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
7.1.          20.06.2019 Рада подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що вимоги касаційних скарг Міноборони та Прокурора не підлягають задоволенню, у зв`язку з чим просить постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2019 залишити без змін.
7.2.          Відповідач-3 отримав у користування саме ділянки суші та водного простору, на яких перебувають мисливські тварини, і факт отримання мисливських угідь не перешкоджає власникам, первинним користувачам використовувати землі за їх цільовим призначенням, отже, правовідносини сторін у справі регулюються Законом України "Про мисливське господарство та полювання" і не потребують застосування норм ЗК України та Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", які регулюють земельні відносини, зокрема щодо передачі земельних ділянок.
7.3.          Право користування мисливськими угіддями є правом на майно у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в порушення вимог якої Позивачами в касаційних скаргах не доведено законність втручання у право мирного володіння Організації, а також чи є такий захід пропорційним визначеним цілям.
7.4.          Відповідно до вимог статті 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" мисливські угіддя були передані Організації Радою на підставі подання Управління, яке було погоджено усіма суб`єктами, погодження яких вимагалося чинним на той час законодавством.
7.5.          Висновки Скаржників про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права необґрунтовані.

7.6.          Від інших учасників справи у встановлений Судом строк відзиви на касаційні скарги не надійшли.

8.          Розгляд справи Верховним Судом
8.1.          Ухвалою Верховного Суду від 27.05.2019 заяву суддів Краснова Є. В., Мачульського Г. М., Кушніра І. В. про самовідвід у цій справі задоволено.
8.2.          Відповідно до витягів з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 29.05.2019 для розгляду касаційних скарг у справі № 910/21762/17 визначено колегію суддів у складі: Пількова К. М. – головуючого, суддів: Берднік І. С., Дроботової Т. Б.
8.3.          Ухвалою Верховного Суду від 07.06.2019 поновлено Заступнику військового прокурора Західного регіону України строк на касаційне оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2019 у цій справі; відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами Міністерства оборони України та Заступника військового прокурора Західного регіону України на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2019; ухвалено розгляд справи здійснити в закритому судовому засіданні 25.06.2019 о 12 год 20 хв; надано строк учасникам справи для подання відзиву на касаційну скаргу до 22.06.2019.
8.4.          Ухвалою Верховного Суду від 25.06.2019 справу передано на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
8.5.          Ухвалою від 09.07.2019 цю справу прийнято до розгляду Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду; призначено розгляд касаційних скарг Міністерства оборони України та Заступника військового прокурора Західного регіону України у закритому судовому засіданні на 16.08.2019 о 10 год 00 хв.
8.6.          Ухвалою Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зупинено провадження у цій справі № 910/21762/17 до оформлення допуску та надання доступу до державної таємниці представнику Закарпатської обласної ради.
8.7.          Ухвалою Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду провадження за касаційними скаргами Міністерства оборони України та Заступника військового прокурора Західного регіону України на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2019 у цій справі поновлено; ухвалено здійснити розгляд справи у закритому судовому засіданні 08.11.2019 о 12 год 30 хв.

9.          Встановлені судами обставини
9.1.          У постійному користуванні Військової частини перебувають земельні ділянки загальною площею 753,1 га, вказані в Рішенні Ради, що не заперечується сторонами.
9.2.          У грудні 2012 року Мукачівським гарнізоном в особі начальника Відділу в особі ТВО начальника Відділу в особі начальника Мукачівського гарнізону, командира Військової частини надані погодження про передачу у тимчасове користування мисливських угідь у межах території Ужгородського гарнізону в/ч 1556.
9.3.          21.12.2012 одинадцятою сесією VI скликання Ради прийнято Рішення №   640 "Про надання мисливських угідь у користування Громадській організації Товариство мисливців та рибалок "Єгер", відповідно до якого Відповідач-3 отримав у користування строком на 15 років мисливські угіддя на площі 3101 га, серед яких згідно з додатком до Рішення частина території лісфонду Ужгородського полігону в/ч НОМЕР_1 військове містечко № 48 с. Ярок: кв. №   47 /вид. 3, 6-8/ - площа 19,1 га, кв № 50 – площа 225,0 га, кв № 51 – площа 107,0 га/ загальна площа 351,1 га; частина земельних угідь Ужгородського полігону в/ч А 1556 військове містечко № 47 с. Оріховиця, площа 402,0 га.
9.4.          22.12.2012 на підставі вказаного Рішення Ради між Управлінням та Організацією укладено договір про умови ведення мисливського господарства площею 3101 га, з яких: 531,1 га лісові угіддя, 2569,9 га польові угіддя, строком до 21.12.2017.

10.          Позиція Верховного Суду 
10.1.          Правові, економічні та організаційні засади діяльності юридичних і фізичних осіб у галузі мисливського господарства та полювання, забезпечення рівних прав усім користувачам мисливських угідь у взаємовідносинах з органами державної влади щодо ведення мисливського господарства, організації охорони, регулювання чисельності, використання та відтворення тваринного світу визначає Закон України "Про мисливське господарство та полювання".
10.2.          Відповідно до статті 1 цього Закону в редакції, чинній на час прийняття Рішення та укладення Договору, мисливські угіддя – це ділянки суші та водного простору, на яких перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства. Мисливство – це вид спеціального використання тваринного світу шляхом добування мисливських тварин, що перебувають у стані природної волі або утримуються в напіввільних умовах у межах мисливських угідь. Мисливське господарство як галузь – це сфера суспільного виробництва, основними завданнями якого є охорона, регулювання чисельності диких тварин, використання та відтворення мисливських тварин, надання послуг мисливцям щодо здійснення полювання, розвиток мисливського собаківництва. Користувачі мисливських угідь – це спеціалізовані мисливські господарства, інші підприємства, установи та організації, в яких створені спеціалізовані підрозділи для ведення мисливського господарства з наданням в їх користування мисливських угідь.
10.3.          Таким чином, ведення мисливського господарства передбачає здійснення діяльності з охорони, регулювання чисельності диких тварин, використання та відтворення мисливських тварин, що перебувають у стані природної волі або утримуються в напіввільних умовах у межах території мисливських угідь, надання послуг мисливцям щодо здійснення полювання, розвиток мисливського собаківництва на території мисливських угідь.
10.4.          Водночас відповідно до статті 79 ЗК України в редакції, чинній на час прийняття Рішення та укладення Договору, земельна ділянка – це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. 
Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.
10.5.          Згідно зі статтею 90 ЗК України в редакції, чинній на час прийняття Рішення та укладення Договору, власники земельних ділянок мають право: а)   продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину; б) самостійно господарювати на землі; в)   власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; г) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; ґ) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; д) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. 
Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. 
10.6.          Частиною першою статті 92 ЗК України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою – це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
10.7.          Згідно з частиною першою статті 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в)   використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.
10.8.           Аналіз наведених положень законодавства свідчить про те, що змістом поняття "землекористування" є використання землевласником або землекористувачем певних властивостей (якостей) конкретної земельної ділянки.
З огляду на наведені положення законодавства Суд доходить висновку про те, що мисливські угіддя і земельна ділянка є різними об`єктами користування, проте, водночас, мисливське угіддя як ділянка суші має свою чітко окреслену територію на земельній ділянці, у зв`язку з чим права та інтереси землекористувачів, власників земельних ділянок та користувачів мисливських угідь перетинаються та тісно пов`язані.
У постанові від 29.08.2019 у справі № 914/2331/17 Верховний Суд з посиланням на позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 910/23965/16, дійшов схожих висновків, зазначивши, що визначення мисливських угідь як певної ділянки суші та водного простору (а не земельної ділянки) має на меті чітке окреслення меж, кордонів певної території, на якій перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства. 
10.9.          Таким чином, мисливські угіддя фактично є частиною земної (або водної) поверхні, з певним місцем розташування, а також з визначеними щодо нього правами, порядком їх надання і користування, отже мисливські угіддя не можуть існувати окремо від земельної ділянки та/або водного простору, в межах яких провадиться діяльність із ведення мисливського господарства.
10.10.          Враховуючи викладене, порядок і підстави надання у користування мисливських угідь мають визначатися з урахуванням положень законодавства України, що регулює земельні відносини.
10.11.          Статтею 21 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" передбачено, що ведення мисливського господарства здійснюється користувачами мисливських угідь.
Не допускається користування мисливськими тваринами та ведення мисливського господарства без оформлення відповідних документів у встановленому цим Законом порядку.
Умови ведення мисливського господарства визначаються у договорі, який укладається між центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, і користувачами мисливських угідь. 
Форма договору встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового та мисливського господарства, за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.
Для потреб мисливського господарства користувачі мисливських угідь мають право у встановленому порядку, за згодою власників або користувачів земельних ділянок, будувати на мисливських угіддях необхідні будівлі та біотехнічні споруди, вирощувати кормові культури, створювати захисні насадження, проводити штучне обводнення, здійснювати інші заходи, пов`язані з веденням мисливського господарства, які не суперечать законодавству та інтересам власників або користувачів земельних ділянок. 
Відносини між власниками або користувачами земельних ділянок і користувачами мисливських угідь регулюються відповідними договорами.
10.12.          Таким чином, користування мисливським угіддям здійснюється з фактичним використанням території відповідної земельної ділянки, що, відповідно до наведеного положення законодавства, потребує укладення договору для врегулювання відносин між користувачем (власником) земельної ділянки та користувачем мисливського угіддя.
10.13.          Як встановлено судами, Рішенням Ради Організації надано в користування мисливські угіддя на площі 3101 га, 753,1 га з якої знаходиться у межах земель Ужгородського полігону в/ч НОМЕР_1 , що належать до земель оборони.
10.14.          Відповідно до частин першої, четвертої статті 77 ЗК України в редакції, чинній на час прийняття Рішення та укладення Договору, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
10.15.          Правові засади і порядок використання земель оборони визначає Закон України "Про використання земель оборони", статтею 4 якого визначено, що військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування. 
Землі оборони можуть використовуватися для будівництва об`єктів соціально-культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення.
10.16.          Таким чином, наведеними нормами визначено, для яких господарських цілей можна використовувати землі оборони, однак можливість здійснення діяльності із ведення мисливського господарства в межах таких земель не передбачено, а отже здійснення такої діяльності на території земель оборони не відповідатиме вказаним положенням закону.
10.17.           З огляду на викладене Суд вважає, що апеляційний господарський суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсними Рішення та Договору з посиланням на отримання Відповідачами погодження Відділу та Частини щодо користування мисливським угіддям в межах земельної ділянки земель оборони, дійшов помилкового висновку про те, що факт отримання такого погодження свідчить про дотримання сторонами положень законодавства, якими врегульовано діяльність у сфері мисливського господарства, не врахувавши однак, що до спірних правовідносин підлягають також застосуванню норми ЗК України, якими відповідну можливість ведення мисливського господарства на землях оборони не передбачено.
10.18.          Враховуючи наведене, Суд доходить висновку про те, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції має бути скасована.
10.19.Водночас не може бути залишено в силі рішення місцевого господарського суду з огляду на таке.
10.20.          Задовольняючи заявлені позовні вимоги та визнаючи Договір та Рішення недійсними, суд першої інстанції вказав на те, що начальник Відділу полковник Пилипняк Ю. М. та тимчасово виконуючий обов`язки начальника Відділу майор Домолега С. О. не мали повноважень на погодження надання у користування мисливського угіддя в межах земельних ділянок, які належать до земель оборони, а також не прийняв як докази надання погодження копії листів з підписами зазначених осіб з мотивів ненадання оригіналів цих документів та відсутності посвідчувальних написів, що ставить під сумнів їх достовірність. При цьому суд виходив з того, що відсутність врегульованих відносин користувача земельних ділянок та користувача земельних угідь порушує права постійного землекористувача, що є підставою для визнання недійсним Рішення та Договору.
10.21.          Однак наведені підстави Суд вважає помилковими з огляду на мотиви, викладені у цій постанові.
10.22.          Водночас, пославшись на те, що часткове скасування Рішення не відповідатиме статті 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання", оскільки мисливське господарство створюється на ділянці площею не менше 2 гектарів, суд першої інстанції не врахував встановлені у справі обставини, а саме, що згідно з Рішенням Відповідач отримав у користування мисливські угіддя на площі 3101 га, а загальна площа земель оборони, щодо яких виник спір, становить 753,1 га, та не навів мотивів свого висновку, у зв`язку з чим Суд вважає його передчасним та таким, що зроблений без дослідження доказів про склад та розташування земельних ділянок, на яких мало бути створено мисливське господарство. З огляду на викладене Суд вважає висновки місцевого господарського суду щодо існування підстав для скасування Рішення в повному обсязі та, відповідно, визнання недійсним Договору, такими, що не ґрунтуються на повно встановлених обставинах справи і наданні ним належної правової оцінки.

   Щодо позовної давності
10.23.          Поряд з цим під час розгляду цієї справи у суді першої інстанції Відповідачі-1, 3 заявили про застосування позовної давності.
10.24.          Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №   14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
10.25.          Таким чином, застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів. 
10.26.          Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
10.27.           За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи – носія порушеного права (інтересу).
10.28.          При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 19.04.2017 у справі № 405/4999/15-ц та постановах Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 372/2592/15, від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 22.05.2018 у справі 469/1203/15-ц, від 05.06.18 у справі № 359/2421/15-ц, від 30.05.18 у справі № 367/2271/15-ц, від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 30.05.2018 у справі № 359/2012/15-ц.
10.29.          У застосуванні зазначених положень Суд звертається до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16), в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (пункти 47, 48 постанови Великої Палати).
10.30.          Велика Палата Верховного Суду, як випливає з правової позиції, наведеної у постанові від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, вважає, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц та від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц).
10.31.          Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів (відповідний висновок викладений у пункті 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №   362/44/17). 
10.32.          Втім, наведені висновки місцевим господарським судом враховані не були.
10.33.          Вирішуючи питання щодо існування підстав для застосування наслідків спливу позовної давності у цій справі, суд першої інстанції зазначив, що Позивачі дізналися про порушення свого права щодо спірних Рішення та Договору з урахуванням поштового перебігу, 05.12.2017, тобто з отримання позовної заяви Прокурора у цій справі, а, отже, позовна давність станом на час звернення з позовом не сплила.
10.34.          Поряд з цим суд першої інстанції не встановив, коли саме Прокурор у цій справі дізнався про порушення інтересів держави у спірних правовідносинах, оскільки, за твердженнями Прокурора, Позивачі дізнались про порушення їх прав вже з позову Прокурора, тобто Прокурор стверджує, що дізнався про порушення раніше. Також прийняте судове рішення не містить обґрунтування висновку про неможливість жодного з Позивачів, дізнатись про існування спірного Рішення та, відповідно, Договору, до звернення з позовом у цій справі. 
10.35.          При цьому, відхиливши посилання Відповідачів на Листи Відділу про погодження та на Лист Частини щодо погодження надання мисливського угіддя як на доказ обізнаності Позивачів про існування та зміст Рішення на час його прийняття з посиланням на визнання цих доказів неналежними, суд першої інстанції не звернув уваги, що будь-які мотиви відхилення ним Листа Частини щодо погодження надання мисливського угіддя у рішенні не наведені.
10.36.          Отже, місцевий господарський суд зазначений доказ не дослідив і належну оцінку йому не надав, відхиливши за відсутності будь-якого обґрунтування.
10.37.           Наведене також залишилось поза увагою суду апеляційної інстанції, який, однак, встановив надання погодження щодо передачі у тимчасове користування мисливських угідь у грудні 2012 року командиром Частини.
10.38.           За частиною п`ятою статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
10.39.           З огляду на викладене висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування позовної давності є передчасними та не ґрунтуються на досліджених повно доказах, наданих учасниками справи.
10.40.           Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
10.41.           За наведених мотивів постанова суду апеляційної інстанції та рішення місцевого господарського суду мають бути скасовані з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у зв`язку з чим касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.
10.42.           Під час нового розгляду суду необхідно врахувати наведене, з`ясувати усі істотні обставини справи, дослідивши надані учасниками справи докази, надати їм належну оцінку відповідно до положень процесуального закону та прийняти рішення відповідно до вимог закону.

Висновок щодо застосування норм права
10.43.          Приймаючи постанову у цій справі, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду доходить висновку про те, що діяльність із ведення мисливського господарства в межах території мисливського угіддя, яким є ділянка суші або водного простору, здійснюється з фактичним використанням земельної ділянки, в межах якої знаходиться мисливське угіддя, тому регулювання таких правовідносин здійснюється з урахуванням положень ЗК України. Поряд з цим статтею 4 Закону України "Про використання земель оборони", яка встановлює правила використання земель оборони в господарських цілях, не передбачено можливості здійснення діяльності із ведення мисливського господарства у межах таких земель, що, враховуючи неможливість користування мисливським угіддям без фактичного використання території земельної ділянки в його межах, свідчить про те, що передача мисливського угіддя в межах території земель оборони не відповідає положенням закону. 
10.44.          З огляду на викладене Суд вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №   910/18835/17, в якій Суд визнав обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про відсутність порушення статті 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання", мотивуючи цей висновок тим, що на час прийняття обласною радою рішення про надання в користування мисливських угідь надано погодження квартирно-експлуатаційної частини району, яка є землекористувачем земельної ділянки, віднесеної до державної власності, і за статусом належить до земель оборони.
10.45.          Суд також вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 06.09.2018 у справі № 906/723/17, за яким для отримання особою для ведення мисливського господарства земельної ділянки такій особі необхідно було отримати відповідне погодження Міністерства оборони України як уповноваженого державою органу управління військовим майном, у тому числі і землями оборони.
10.46.          Враховуючи наведене, Суд доходить висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 907/1/17, в якій суд касаційної інстанції погодився з позицією судів попередніх інстанцій про те, що відсутність доказів надання погодження особи, якій надано право розпорядження земельною ділянкою, що належить до державної власності, на використання земельної ділянки сільськогосподарського призначення свідчить про порушення закону при прийнятті обласною радою рішення про надання мисливських угідь в користування.

11.          Судові витрати 
Оскільки суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина чотирнадцята статті 129 ГПК України).
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційні скарги Міністерства оборони України та Заступника військового прокурора Західного регіону України задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2019 у справі №  910/21762/17 скасувати. Справу передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя                                                                      К. М. Пільков 
Судді                                                                                          О. М. Баранець 
І. В. Булгакова
                                                                                          Т. Б. Дроботова
Л. Й. Катеринчук
В. П. Селіваненко
                                                                                          Н. Г. Ткаченко