Справа № 127/10653/19
Провадження № 22-ц/801/31/2020
Категорія: 3
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2020 року	Справа № 127/10653/19	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:        
головуючого - Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Шемети Т.М., Панасюка О.С.,
за участю: секретаря судового засідання Куленко О.В., представника позивача - адвоката Довбиша О.Л., представника відповідача - адвоката Козеко О.І., третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_1 ,
розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_1 , про припинення права власності на частку в спільному майні та визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2019 року ухваленого в залі судових засідань місцевого суду під головуванням судді Вінницького міського суду Вінницької області Романюк Л.Ф., дата виготовлення його тексту 30 жовтня 2019 року, 
встановив:
Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 про припинення права на частку в спільному майні та визначення права власності.
Позов мотивований тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.08.2007 року ОСОБА_2 належить на праві приватної власності 1/8 частини житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 .
5/8 частини будинковолодіння належить ОСОБА_3 (1/4 частина будинковолодінння на підставі свідоцтва про право на спадщину ВАМ №859931 від 14.08.2003 року; 1/4 частина будинковолодіння на підставі рішення третейського суду від 30.05.2005 року; 1/8 частина будинковолодіння на підставі мирової угоди, затвердженої Ленінським районним судом м. Вінниці по справі № 2-6458/10 від 01.10.2010 року).
1/4 частина будинковолодіння належить третій особі ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.10.2003 року.
Спірний будинок розділений на дві частини та має два окремих входи. В одній частині (позначене в технічному паспорті приміщення №2) проживає ОСОБА_2 разом із неповнолітнім сином та ОСОБА_1 , в іншій частині ОСОБА_3 разом із сім`єю (позначена в технічному паспорті приміщення №1).
Між сторонами виник спір щодо володіння та користування зазначеною 1/8 частиною будинку, що належить ОСОБА_3 .
На момент набуття права власності ОСОБА_3 на спірну частину житлового будинку в жовтні 2010 року загальна площа будинковолодіння становила 107,6 кв.м., тобто спірна частина житлового будинку, що належить ОСОБА_3 на підставі ухвали суду становить 13,45 кв.м. (1/8 частина від 107, 6 кв.м).
За останні 8 років ОСОБА_3 самовільно здійснила перепланування та перебудову приміщення №1, при цьому збільшивши загальну площу приміщень з 49, 4 кв.м. до 122, 8 кв.м., що підтверджується технічним паспортом від 17.02.2016 року.
Враховуючи фактичні обставини та факт перебудови планування приміщень в 2010 році ОСОБА_3 не користувалась та не могла користуватися належною їй 1/8 частиною житлового будинку, оскільки вона фактично була розташована в приміщенні № 2, яке ізольоване від приміщення №1 та до якого є доступ виключно у сім`ї Янчук та ОСОБА_1 .
Крім того, в 2012 році ОСОБА_3 зверталась до Ленінського районного суду м. Вінниці із позовом до ОСОБА_2 про припинення права власності на 1/8 частку, що належить ОСОБА_2 в спільному майні. В рамках даної цивільної справи за клопотанням позивача було проведено судову будівельно - технічну експертизу. Відповідно до висновку № 1020/1193/12-21судової будівельно - технічної експертизи від 19.09.2012 року виділити в натурі та надати варіанту поділу 1/8 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 не вбачається можливим.
Зважаючи на викладене, просила суд припинити право власності ОСОБА_3 на 1/8 частини житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , виплативши їй грошову компенсацію вартості даної частки в сумі 75 313 грн. та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частину житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2019 року в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участі третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_1 про припинення права на частку в спільному майні та визначення права власності відмовлено.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачем не доведено, що припинення права власності на належну відповідачу частку у майні не завдасть істотної шкоди її інтересам, та інтересам її сім`ї.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована неврахуванням судом першої інстанції відмінності положень ст.ст. 364 та 365 ЦК України. Разом з тим, на думку скаржника судом не було враховано особливостей та наявності підстав припинення права власності на частку у спільному майні, в зв`язку з чим безпідставно відмовлено в задоволенні позову.
       У відзиві представник відповідача адвокат Казеко О.І. заперечила аргументи позивача викладені в апеляційній скарзі вказавши, що частка ОСОБА_3 в будинковолодінні не є незначною, спільне володіння і користування майном є можливим, а тому припинення права власності на частину належної 1/8 частки в спільному майні завдасть їй істотної шкоди. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Рішення суду першої інстанції частково не відповідає цим вимогам.
       Судом установлено, що 5/8 частини будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 (1/4 частина будинковолодінння на підставі свідоцтва про право на спадщину ВАМ №859931 від 14.08.2003 року (а.с.7); ј частина будинковолодіння на підставі рішення третейського суду від 30.05.2005 року (а.с.15); 1/8 частина будинковолодіння на підставі мирової угоди, затвердженої Ленінським районним судом м. Вінниці по справі № 2-6458/10 від 01.10.2010 року) (а.с.17).
1/4 частина будинковолодіння належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.10.2003 року (а.с.13).
Спірний будинок розділений на дві частини та має два окремих входи. В одній частині (позначене в технічному паспорті приміщення №2) проживає ОСОБА_2 разом із неповнолітнім сином та ОСОБА_1 , в іншій частині ОСОБА_3 разом із сім`єю (позначена в технічному паспорті приміщення №1) (а.с.62-67).
Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.04.2006 року було задоволено позов ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житловим будинком. Встановлено між співвласниками будинковолодіння АДРЕСА_1 порядок користування згідно якого виділити: в користування 1/2 частини будинковолодіння ОСОБА_3 наступні приміщення: кухню 1-1 площею 6,4 кв.м, коридор 1-2 площею 12,8 кв.м., кімнату 1-3 площею 6,8 кв.м., кімнату 1-4 площею 11,2 кв.м., кімнату 1-5 площею 18,6 кв.м.; в користування співвласників Ѕ частини будинковолодіння ОСОБА_1 та ОСОБА_5 наступні приміщення: коридор 2-1 площею 5,4 кв.м., кімната 2-2 площею 8,0 кв.м., кімната 2-3 площею 21,4 кв.м, кімната 2-4 площею 9,2 кв.м., коридор 2-5 площею 3.2 кв.м., кухня 2-6 площею 11 кв.м., сарай Б,б, вбиральню Г (а.с.19-20).
На даний час, враховуючи рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.04.2006 року, спірна 1/8 частина будинковолодіння, яка належить ОСОБА_3 знаходиться в приміщенні АДРЕСА_1 .
Між сторонами виник спір щодо володіння та користування зазначеною 1/8 частиною будинку, що належить ОСОБА_3 на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці по справі № 2-6458/10 від 01.10.2010 року.
       Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 317,319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник не може використовувати право власності на шкоду правам та свободам громадян, власність зобов`язує. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Згідно із статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс12, від 24 лютого 2016 року № 6-2784цс15 і підстав для відступлення від цієї позиції колегія суддів не знаходить, така судова практика є незмінною.
У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 зроблено висновок, що стаття 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, у пунктах 1-3).
Закріплена пунктом 4 частини першої  статті 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).
Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.
Як встановлено місцевим судом, у відповідності до часток співвласників ОСОБА_3 належить 5/8 частин будинковолодіння, ОСОБА_1 належить його 1/4 частина та ОСОБА_2 є власником 1/8 частини. Підстав вважати, що 1/8 частка відповідача з належних їй 5/8 частин є незначною, немає.
Матеріалами справи підтверджується, що в належній відповідачу частині будинку, крім неї, зареєстровані та проживають її чоловік ОСОБА_6 , син ОСОБА_7 , який є інвалідом 3 групи та учасником бойових дій зі своєю дружиною ОСОБА_8 та трьома неповнолітніми дітьми (а.с. 162-171). 
Позивач разом з неповнолітнім сином та ОСОБА_1 використовує спірне приміщення для проживання, що не заперечується сторонами. Відповідач не має доступу до нього, проте бажає особисто користуватись належною їй на праві власності частиною майна. Неприязні стосунки між сторонами не свідчать про неможливість використання нежитлового приміщення обома співвласниками, в тому числі і в разі його поділу. Тому саме по собі посилання одного із співвласників на неможливість спільно ним користуватись з іншим співвласником не може бути безумовною підставою для прийняття рішення про припинення права власника на частку у спірному майні.
Позбавлення відповідача значної частки у спільному майні не може не завдати істотної шкоди їй та членам її сім`ї, оскільки це є нерухоме майно, яке може ними використовуватись.
Відмовляючи у позові, суд виходив із встановлених обставин, взяв до уваги інтереси обох сторін щодо володіння та користування належними їм частками у будинку та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем підстав, передбачених статтею 365 ЦК України для припинення права відповідача на частку у спільному майні, а також, що таке втручання у її право власності на майно за встановлених судами обставин є виправданим (необхідним) відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Разом з тим, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Результат аналізу норм глави 26 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене на вимогу всіх співвласників, а не одного чи окремих з них.
Однак, інший співвласник будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 з вимогами про припинення частки ОСОБА_3 не звертався.
Враховуючи наведене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, за відсутності підстав для застосування статті 365 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги такий висновок не спростовують. 
Разом з тим, заслуговують на увагу доводи   ОСОБА_2 про неправильне застосування судом першої інстанції норм статті 364 ЦК України до правовідносин, які виникли між сторонами, виходячи з наступного.
Згідно ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Як вбачається із позовної заяви позивач звернулась із вимогою про припинення права на частку в спільному майні та визнання права власності, керуючись положеннями ст. 365 ЦК України, отже, вимог на підставі статті 364 ЦК України про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності не заявляла.
Положення статей 364 і 365 ЦК України є взаємовиключними і одночасно застосовані бути не можуть.
За змістом норм процесуального права ст. 13 ЦПК України та з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне виключити із мотивувальної частини рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2019 року посилання на статтю 364 ЦК України як таке, що зроблене внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, оскільки позивачі із вимогою про виділ частки із майна, що є у частковій власності, не звертались.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2019 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на положення ст. 364 ЦК України. 
В решті рішення залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. 
Повний текст судового рішення складено 11 січня 2020 року.

Суддя-доповідач: 
Судді: