КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
25 лютого 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 758/3395/17
провадження № 22-ц/824/4143/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),
суддів - Мазурик О.Ф. Махлай Л.Д.
за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.
 
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_1 
відповідачі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-колект», Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», приватний нотаріус Обухівського районного міського нотаріального округу Київської області Саєнко Еліна Володимирівна
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 
 
на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року у складі судді  Букіної О.М.
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей - колект», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», приватного нотаріуса Обухівського районного міського нотаріального округу Київської області Саєнко Еліни Володимирівни про визнання частково недійсним договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У травні 2017 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням додатково поданих пояснень, просив визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, укладений                         12 грудня 2011 року між ТОВ «Кей-колект» та ПАТ «УкрСиббанк» у частині відступлення права вимоги за договором іпотеки №46918 від 08 лютого 2007 року, де предметом договору є квартира АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить позивачу.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 08 лютого 2007 року, в забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №11115928000, між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки №46918, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .
Вказував, що 11 січня 2017 року позивач дізналась, що зазначений договір іпотеки відступлений за договором про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від                          12 грудня 2011 року, укладеним між ТОВ «Кей-колект» і ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», та посвідченим приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Е.В. 
Уважав даний договір в частині відступлення права вимоги за договором іпотеки №46918 недійсним та таким, що вчинений у порушення ч.1 та ч.3 ст.215 ЦК України, а також ст. 13-1, ч. 4 ст. 55 Закону України «Про нотаріат», оскільки квартира, що є предметом договору іпотеки, розташована поза межами Обухівського районного нотаріального округу Київської області. Крім того, місце державної реєстрації сторін договору про відступлення права вимоги також не підпадає під юрисдикцію вказаного округу.
Звертав увагу суду на п.17-22 Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року №410, який, на думку позивача, підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з указаним рішенням, 18 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції порушено ст. 2, ст. 10, ч.6 ст. 81 ЦПК України при визнанні нечинною ст. 13-1 Закону України «Про нотаріат» станом на момент укладення договору, а саме станом на 12 грудня 2011 року, оскільки вказана стаття існувала ще з 01.10.2008 року, що підтверджується відповідною позначкою у Законі України «Про нотаріат».
Апелянт уважає, що мотивування суду з приводу відсутності підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину відповідно до ст. 55 ЗУ «Про іпотеку», оскільки договір від 12 грудня 2011 року стосується відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, а не правочину щодо конкретного нерухомого майна, є таким, що суперечить її позовним вимогам.
Уважає твердження суду першої інстанції про те, що договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки не оспорюється, помилковим, оскільки предметом позову є саме оспорення пунктів даного договору, з огляду на що, судом порушено ч.6 ст. 81 ЦПК України.
Вказує, що судом помилково не застосовано та не досліджено підстави незастосування відповідачами при укладенні, посвідченні і реєстрації оспорюваного договору в Державному реєстрі іпотек положень Закону України «Про іпотеку» та Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек №410. Також не досліджено те, що між ТОВ «Кей-колект» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір факторингу, відповідно до якого до нового кредитора перейшли права і обов`язки виключно за кредитним договором.
06 лютого 2020 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. подано заперечення на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначено, що вимога ч.4 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» не застосовується до договору про відступлення права вимоги, а також, що Порядок №410 не регулює процедуру нотаріального посвідчення договору відступлення прав вимоги за договорами іпотек, а регулює лише порядок внесення змін до записів Державного реєстру іпотек.
06 лютого 2020 року представник АТ «УкрСиббанк» - Люта В.В. подала до Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.
В обґрунтування своєї позиції зазначає, що оспорюваний договір укладено у               м. Обухові у межах Обухівського районного нотаріального округу Київської області, з огляду на що, статтю 13-1 Закону України «Про нотаріат» нотаріусом Саєнко Е.В. не порушено.
Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала та просила залишити скаргу без задоволення, рішення суду - без змін.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у ході розгляду справи не було встановлено обставин, з якими законодавство пов`язує недійсність правочинів. При цьому позивачем не обґрунтовано яким чином Договір відступлення права вимоги порушує її суб`єктивні права або охоронювані законом інтереси.
Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що 08 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11115928000, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 55 000,00 доларів США (а.с. 7).
08 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №46918, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8-11).
12 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1, відповідно до якого АТ «УкрСиббанк» передало ТОВ «Кей-Колект» права вимоги, а                  ТОВ «Кей-Колект» прийняло права вимоги та в їх оплату надало грошові кошти (а.с. 42-46).
Того ж дня між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» укладено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В., зареєстрований в реєстрі за №5207-5208 (а.с. 49-51).
Відповідно до умов зазначеного договору відступлено право вимоги, зокрема, за договором іпотеки від 08.02.2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та                    ОСОБА_1 , яке перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект».
Частиною першою статті 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Згідно з частиною першою статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (стаття 1079 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Отже, законодавством передбачений перелік підстав для визнання правочину недійсним.
Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Згідно частини другої статті 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Виходячи з природи оспорюваного договору, внаслідок укладання договору відступлення права вимоги відбулась лише заміна кредитора у зобов`язанні на відповідача, а саме зобов`язання продовжувало існувати.
Уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника. При цьому наведеними нормами цивільного законодавства не встановлено вимог щодо платності відступлення права вимоги, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити.
Зміст зобов`язання (обсяг прав та обов`язків сторін) внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні залишається незмінним. Відтак, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора, але обсяг цих прав та умови визначаються саме на момент переходу цих прав до нового кредитора. Тобто, законодавцем передбачено право відступлення тільки дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав.
Згідно ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.
Положеннями ст. 24 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведене інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
З матеріалів справи убачається, що всі доводи позивача щодо недійсності договору про відступлення права вимоги зводяться до неналежного, на думку позивача, нотаріального посвідчення вказаного договору та порушення норм Закону України «Про нотаріат», Закону України «Про іпотеку», Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек, затвердженого постановою КМУ від 31 березня 2004 року №410, при вчиненні нотаріального посвідчення договору про відступлення права вимоги. 
Так, позивач просить визнати недійсним Договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011, посилаючись на те, що оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним в частині щодо іпотеки, що знаходиться в м. Києві, за Договором іпотеки №46918 від 08.02.2007 на підставі ст. 13-1, ч.4 ст. 55 ЗУ «Про нотаріат» та ч.1, ч.3  ст. 215 ЦК України.
Як на підставу позову позивач та її представник посилаються на норму вимог статей 13-1, 55 Закону України «Про нотаріат».
Відповідно до ч. 1. ст. 5 Закону України «Про нотаріат» (чинного на вчинення нотаріальної дії), нотаріус зобов`язаний здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги.
Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про нотаріат», Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради   України,  указами  і  розпорядженнями  Президента  України, постановами  і  розпорядженнями  Кабінету  Міністрів України, а на території  Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим,  наказами  Міністра  юстиції  України,  нормативними  актами обласних,   Київської   та   Севастопольської   міських  державних адміністрацій.
За змістом статті 13-1 Закону України «Про нотаріат» Нотаріальний округ -  територіальна  одиниця,  в  межах  якої нотаріус   здійснює   нотаріальну   діяльність  і  в  межах  якого знаходиться державна нотаріальна контора,  в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса. Нотаріальні округи визначаються відповідно до адміністративно-територіального   устрою   України.  У   містах  з районним  поділом  округом  діяльності  нотаріуса  є вся територія міста. У разі  зміни  адміністративно-територіального поділу України, в результаті якого розташування  робочого місця (контори) приватного нотаріуса увійшло  до іншого  нотаріального  округу, нотаріальна  діяльність  відповідних нотаріусів повинна бути зареєстрована в цьому нотаріальному окрузі. 
Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом.
Нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого  самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України (стаття 41 Закону України «Про нотаріат»).
Згідно п. 31 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 № 20/5, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України.
Положенням ч. 4 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» визначено умови посвідчення угод про відчуження та заставу майна.
Так, посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки,   іншого   нерухомого майна, а також правочинів щодо відчуження, застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину.
Указаною нормою права не визначено умов щодо місця посвідчення угод про відступлення права вимоги, у тому числі, права вимоги за договором іпотеки.
Відповідно до статті 512 ЦК України відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. 
Тобто, у разі укладення договору відступлення права вимоги, змінюється сторона уже укладеного правочину, у даному випадку договору іпотеки, а не правова природа самого договору іпотеки. Договір про відступлення права вимоги не є тим правочином, за яким відбувається відчуження майна.
Таким чином, позивач помилково ототожнив поняття відступлення права вимоги з поняттям відчуження/зміни речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до п. 4 Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року №410 та чинного на час вчинення спірної нотаріальної дії, державна реєстрація відомостей про обтяження чи зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою, відступлення прав за іпотечним договором та передачу, анулювання, видачу дубліката заставної та видачу нової заставної здійснюється шляхом внесення запису до Реєстру, а також змін і додаткових відомостей до запису, виключення запису з Реєстру.
Отже, посвідчуючи Договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011 та вносячи зміни до відомостей з державного реєстру іпотек, приватний нотаріус діяв в межах чинного законодавства та в межах наданих повноважень.
Таким чином, висновок суду першої інстанції, що договір відступлення прав вимоги стосується відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, а не правочину щодо конкретного нерухомого майна, що є предметом іпотеки, є правильним.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги щодо порушення нотаріусом вимог закону при посвідченні оспорюваного договору про відступлення права вимоги не заслуговують на увагу суду та є необґрунтованими.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин (п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України).
За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності в діях чи рішеннях відповідачів при укладенні оспорюваного правочину порушень її прав.
ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору та не надала суду доказів про те, які саме її цивільні права або інтереси порушені укладенням договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, що є її процесуальним обов`язком.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про відсутність порушення прав  ОСОБА_1  при укладенні між ПАТ «УкрСиббабнк» та ТОВ «Кей-Колект» договору про відступлення прав вимоги від 12 грудня 2011 року та нотаріального посвідчення останнього приватним нотаріусом Обухівського районного міського нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. з підстав, зазначених у позовній заяві.
Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.
Отже, на підставі викладеного, колегія доходить висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року - залишити без змін.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено «25» лютого 2020 року.

 
Головуючий                                                                              В.А. Кравець

 
Судді                                                                                          О.Ф. Мазурик

 
                                                                                                    Л.Д. Махлай