ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/199/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/9010/19 Категорія: 304090000 	Романенко В. А.	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Храпко В. Д. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       23 січня 2020 року                                                                                             м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

  Храпка В.Д.,  Бондаренка С.І., Новікова О.М. за участю секретаря Матюхи В.І. 	

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 листопада 2019 року, ухваленого під головуванням судді Романенко В.А., по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

                                        в с т а н о в и в :

У липні 2019 року позивач Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
       В обгрунтування своїх позовних вимог вказував, що 30 січня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»  та ОСОБА_1 , підписано Генеральну угоду про реструктуризацію боргу та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт.
На підставі угоди відповідачка отримала кредит у розмірі 6 467 грн. 52 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. 
Свої зобов`язання за кредитним договором відповідач не виконує належним чином, у зв`язку з чим станом на 18 червня 2019 року утворилась заборгованість 16 818 грн. 73 коп., з яких 5 172 грн. 98 коп. - заборгованість за кредитом; 2 215 грн. 84 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 9 316 грн. 29 коп. заборгованість за пенею та комісією, 113 грн. 62 коп. штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. 
На підставі наведеного АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість в загальному розмірі 16 818 грн. 73 коп. та судові витрати у розмірі 1 921 грн.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 листопада 2019 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по тіло кредиту по кредитному договору № б/н від 30 січня 2015 року в сумі 5 172 грн. 98 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 590 грн. 84 коп.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами та неустойкою, як незаконне, прийняте без повного , всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги банку в цій частині в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.
В обгрунтування апеляційної скарги вказував на те, що судом першої інстанції при постановленні рішення суду в частині відмови у задоволенні стягнення процентів та неустойки виходив із того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 банк дотримався вимог передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, проте суд не в повній мірі встановив дійсні обставини справи.
Суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по кредиту у відповідній частині , допустивши грубе порушення норм цивільного права.
Також судом не взято до уваги, що відповідач власноручним підписом засвідчила, що висловила згоду про оформлення договору, отримання кредитної картки, та зобов`язувався виконувати Умови та Правила надання банківських послуг, користувався кредитними коштами, тобто погоджувався з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами. 
Відмова суду у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування кредитом призводить до нехтування принципами платності кредитного договору.
Також дії відповідача з користування кредитними коштами свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування, а розрахунок заборгованості підтверджує розмір заборгованості. 
Крім того, відповідачем не оскаржувався розрахунок заборгованості.
Також банк зазначає, що в даному випадку не підлягає до застосування позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, оскільки в справі, що переглядалась Великою Палатою Верховного Суду відповідач заперечував такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб.
Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.
Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку  про часткове задоволення  апеляційної скарги по наступних підставах.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є верховенство права.
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти) , якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Судом установлено, що 30 січня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, який укладений між сторонами 21 січня 2011 року.
У п. 1.1 сторони Генеральної угоди узгодили зменшити розмір заборгованості за договором від 21 січня 2011 року, а саме: проценти на 580 грн. 33 коп., комісію на 45 грн. 89 коп, пеню на 0 грн., штраф на 0 грн. Заборгованість за кредитним договором від 21 січня 2011 року з дати підписання Генеральної угоди становить 6 971 грн. 53 коп., дата кінцевого погашення заборгованості за кредитним договором від 21 січня 2011 року встановлено 31 січня 2016 року.
За умовами вказаної угоди ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 6 971 грн. 53 коп. на строк 12 місяці, з 30 січня 2015 року по 31 січня 2016 року у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на споживчі цілі під 0,833 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.
У п.п. 1.3.3. та 2.2. Генеральної угоди сторони узгодили розмір штрафу у разі прострочення погашення кредиту в сумі 626 грн. 22 коп.
Згідно з п. 2.8. угоди при порушенні позичальником обов`язків з погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказано в Умовах та правилах за кожен день прострочення.
Генеральна угода від 30 січня 2015 року власноручно підписана ОСОБА_1 
Також ОСОБА_1 погодилась, що дана Генеральна угода разом із запропонованими ПАТ «КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами становить між нею та банком кредитний договір.
Згідно з наданим банком розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за договором №б/н від 30 січня 2015 року, станом на 18 червня 2019 року становить 16 818 грн. 73 коп., з яких 5 172 грн. 98 коп. - заборгованість за кредитом; 2 215 грн. 84 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 9 316 грн. 29 коп. заборгованість за пенею та комісією, 113 грн. 62 коп. штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди.
Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом.
Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з п.2.2 Генеральної угоди, при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в даній Генеральній угоді, Умовах та Правилах, більш ніж на 31 день, по зобов`язанням, строк яких не наступив, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-й дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує Банку штраф в розмірі 626 грн. 22 коп.
З поданих банком доказів судом першої інстанцій встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , досягнувши згоди щодо реструктуризації заборгованості за кредитним договором від 21 січня 2011 року, уклали 30 січня 2015 року Генеральну угоду, у якій погодили, що залишок заборгованості становить 6 971 грн. 53 коп. та є кредитом, який надається банком позичальнику зі сплатою 0.833 % на місяць на суму заборгованості з кінцевим строком погашення до 31 січня 2016 року.
У пункті 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 626 грн. 22 коп.
Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини, а саме, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що так як ОСОБА_1 припинила виконувати зобов`язання за укладеною з банком Генеральною угодою від 30 січня 2015 року і має непогашену заборгованість за кредитом в розмірі 5 172 грн. 98 коп. та процентами у розмірі 2 215 грн. 84 коп, а також несплачений штраф відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди у розмірі 113 грн. 62 коп., то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, оскільки  нарахування Банком позичальнику вказаних сум підтверджується наданим суду розрахунком   заборгованості, який боржником не спростований.
Щодо нарахування та стягнення процентів від суми кредиту після спливу строку кредитування.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За умовами договору сторони погодили, що місячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 12 місяці - до 31 січня 2016 року включно.
Відтак, у межах строку кредитування до 31 січня 2016 року відповідач мала, зокрема, повертати банку кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з 30 січня 2015 року, відповідач мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.
Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
 Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. 
З огляду на вказане колегія суддів відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 ЦК України, він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.
Оскільки зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 31 січня 2016 року позивач не міг нараховувати такі відсотки.
Колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача, за період з 30 січня 2015 року по 31 січня 2016 року, заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 471 грн., тобто станом на 31 січня 2016 року, що підтверджується розрахунком заборгованості.
Також позивачем в позовній заяві заявлено вимогу про стягнення заборгованості по кредитному договору, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), про стягнення складові його повної вартості, зокрема пеню та комісію, штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди та проценти за користування кредитними коштами.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов лише в частині стягнення з відповідача тіла кредиту, не звернув уваги на те, що пунктом 2.2. Генеральної угоди передбачено, що позичальник сплачує банку штраф в розмірі 626 грн. 22 коп. у разі прострочення.
Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості по кредитному договору штраф зазначено у розмірі 113 грн.62 коп., тому колегія суддів приходить до висновку, що підлягає до стягнення з відповідача на користь банку штраф саме у розмірі 113 грн. 62 коп.
Враховуючи наведене, вимоги Банку про стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 471 грн. та штрафу відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди у розмірі  113 грн. 62 коп. підлягають задоволенню, що разом становить 584 грн. 62 коп.
Щодо вимог банку про стягнення з відповідача на його користь пені та комісії.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня  2010 року № СП-2010-256. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати пені у комісії.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України  «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та їх погодження зі споживачем.
Такий правовий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору.
Крім того, оскільки штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором є порушенням вимог ст. 61 Конституції України.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені та комісії за договором кредиту.
Не варте уваги посилання апелянта в апеляційній скарзі щодо відсутність підстав для застосування позиції ВП ВС від 03.07.2019 року у справі №342/180/17 у зв`язку з тим, що в даному випадку відповідач не надавала будь-яких заперечень та доводів на спростування позовних вимог, оскільки згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.
Згідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції, як ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, до скасування в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом та штрафом і ухвалення нового рішення про задоволення в цій частині позовний вимог АТ КБ «ПриватБанк».
Відповідно до ст. 141 ЦПК України із позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі задоволеної апеляційної скарги, а саме 100 грн. 16 коп., поскільки апеляційна скарга задовлена частково.
Керуючись ст.ст.  374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволити частково.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкас від 12 листопада 2019 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом та штрафом.
В цій частині ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за  процентами за користування кредитом та штрафом в розмірі 584 грн. 62 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 100 грн. 16 коп.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: