Єдиний унікальний номер 236/2963/19        Номер провадження 22-ц/804/81/20 

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
                            
13 січня 2020 року                        Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача     Мальованого Ю.М.,
суддів:                      Канурної О.Д., Соломахи Л.І.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомленням учасників справи (у письмо-вому провадженні) у приміщенні суду у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 236/2963/19 за позовом ОСОБА_1   до Акціонерного товариства  «Українська за-лізниця»  про  стягнення  середнього заробітку за час затримки розрахунку, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Краснолиманського міського  суду  Донецької  об-ласті від 23 вересня 2019 року (суддя першої інстанції Саржевська І.В.), - 

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що працювала у Публічному акціонерному товаристві «Українська залізниця»,  на посаді черговий  по парку у виробничому підрозділі «Станція Дебаль-цеве-Сортувальна» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіона-льної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938 Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» перейменоване в Акціонерне товариство «Українська залізни-ця».  
17 липня 2017 року ОСОБА_1 була звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скоро-ченням штату. Проте у день звільнення відповідач не здійснив виплату всіх належних позивачу сум.
Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 лютого 2019 року на її користь з ПАТ «Укрзалізниця» було стягнуто нараховану, але не виплачену їй заробітну плату за період з 01 квітня 2017 року по 17 липня 2017 року у сумі 11 883 грн. 18 коп. Вказана сума забор-гованості була перерахована  на її поточний рахунок в установі банку 02 травня 2019 року. 
Посилаючись на те, що у день  звільнення відповідач не здійснив  виплату всіх належних їй сум, вона має право вимагати стягнення з відповідача на свою користь середній заробіток за час за-тримки розрахунку починаючи з 18 липня 2017 року і по день фактичного розрахунку, тобто по 02 травня 2019 року включно у розмірі 94 823 грн. 30 коп.
Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 23 вересня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на порушення норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішен-ня Краснолиманського міського суду Донецької області від 23 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення по суті її позовних вимог. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішенням Костянтинівського міськрайонного суду До-нецької області від 14 лютого 2019 року задоволено її позовні вимоги про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та стягнуто на її користь з АТ «Українська залізниця»  заробітну плату за період з 01 квітня 2017 року  по 17 липня 2017 року у розмірі 11883 грн. 18 коп. Вказана сума заборгованості була перерахована відповідачем на її картковий рахунок  в установі банку 02 травня 2019 року. Наголошує, що оскільки у день звільнення відповідач не здійснив виплату усіх належних їй сум вона має право вимагати стягнення з відповідача на її користь середнього заробіт-ку за час затримки розрахунку, тобто за період з 18 липня 2017 року по 02 травня 2019 року у роз-мірі 94 823 грн. 30 коп.     
З висновком суду вона не погоджується та звертає увагу, що висновок Торгово-промислової палати не є актом державного органу, а є лише одним із доказів, що не має наперед визначеної си-ли. Жодних інших доказів відсутності вини відповідача у несвоєчасному здійсненні повного розрахунку під час її звільнення відповідач не надав. 
Посилається на статті 116, 117 КЗпП України, практику Верховного Суду України (постанова від 23 березня 2016 року у справі №6-365цс16 та від 27 березня 2013 року у справі №6-64цс13) на-голошує, що суд мав всі підстави для задоволення позовних вимог та застосування до спірних пра-вовідносин положень ст. 117 КЗпП України.
        Письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідачем АТ «Укрзалізниця» на час розгляду спра-ви не наданий.
   Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не переш-коджає перегляду рішення суду першої інстанції.  
Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюєть-ся відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для ро-згляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливос-тями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судо-вому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених ст. 369 цього Коде-ксу.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підляга-ють розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної ін-станції без повідомлення учасників справи.
Матеріалами справи встановлено, що позов ОСОБА_1 подано (здано на пошту) до суду у липні 2019 року (а.с. 3-6, 19).
Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 1 січня 2019 ро-ку встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі 1921 гривня.
Визначена позивачем у позові ціна позову складає 94 823 грн. 30 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Таким чином, дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи, оскільки ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб
Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупере-джений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту поруше-них, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.  
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеля-ційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.          
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року № 938, змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та пе-рейменованого його в акціонерне товариство «Українська залізниця», код ЄДРПОУ 40075815.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 працювала на посаді чергового по па-рку виробничого підрозділу «Станція Дебальцеве-Сортувальна» структурного підрозділу «Донець-ка дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонер-ного товариства «Українська залізниця» (а.с.12).
Згідно з Наказом (розпорядження) про припинення трудового договору № 7863/ДН-ОС від 10 липня 2017 ОСОБА_1 з 17 липня 2017 року звільнена з посади чергового по парку виробни-чого підрозділу «Станція Дебальцеве-Сортувальна» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товари-ства «Українська залізниця» за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату, про що та-кож зроблений відповідний запис в її трудовій книжці (а.с. 13).
Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 люто-го 2019 року задоволено позовну заяву ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ «Українська залізниця» на її користь заборгованості із заробітної плати за період з 01 квітня 2017 року по 17 липня 2017 ро-ку у розмірі 14 866 грн.44 коп. з наступним утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів (а.с. 17), яку ОСОБА_1 отримала 05 травня 2019 року (а.с. 18).
       Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України № 125/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» є належним та допустимим доказом, який підтверджує відсутність вини відповідача у не проведенні своєчасного розрахунку з позивачем при її звільненні, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначене узгоджується із устале-ною практикою  Верховного Суду, а саме постановами  Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163цс16, а також постановами Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17-ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17. 
     Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
   Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити праців-никові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
   При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
   Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розг-ляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. 
Отже, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підпри-ємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.
Відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечує, що в день звільнення 17 липня 2017 року розрахунок з позивачем проведений не був. Проте посилається на унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», зобов`язань відповідно до ст. 47, ст. 116 КЗпП України, через вплив форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які засвідчені Торгово-промисловою палатою України у Науково-правовому висновку від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, що свідчить про відсутність вини відповідача.
З матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що позивач працювала у виробничому підрозділі «Станція Дебальцеве-Сортувальна», який входив до складу структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень», який був розташований у м. Донецьку.
Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 на території Донецької та Луганської областей розпочато антитерористичну операцію.
Термін «антитерористична операція» визначено в ст. 1 Закону України від 20 березня 2003 ро-ку № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої антитерористична операція - комплекс скоо-рдинованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення теро-ристичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження теро-ристів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності (у редакції Закону України від 05 червня 2014р. № 1313-VII).
Відповідно до ст. 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові захо-ди на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпе-чення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення ан-титерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та да-тою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. 
Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо по-долання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.
На теперішній час Указ Президента України про завершення проведення антитерористичної операції не видавався.
Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, яким за-тверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, м. Дебальцево належать до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція.
Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національ-ній безпеці України» від 15 березня 2017 року № 62/2017 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», згідно якого тимчасово, до реалізації пунктів 1 і 2 Мінського «Комплексу заходів» від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підп-риємств до функціонування згідно із законодавством України, припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей.
Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 сі-чня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обста-вин непереборної сили) засвідчено настання для ПАТ «Укрзалізниця», регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» обставин непереборної сили з 20 березня 2017 року щодо структу-рного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо струк-турного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», зокрема, щодо виконання зо-бов`язань перед вивільненими працівниками згідно ст. ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України (а.с. 28-36). 
Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України від 02 грудня 1997 року № 671/97-ВР «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обста-вини (обставини непереборної сили), за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб (абзац третій ч. 3 ст. 14 у редакції Закону України від 02 вересня 2014р. № 1669-VII).
Відповідно до ст. 14-1 Закону України від 2 грудня 1997 р. N 671/97-ВР «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіона-льні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворот-ні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами дого-вору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збу-рення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.
Відповідно до п. 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіо-нальними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної си-ли), який затверджений рішенням Торгово-промислової палати України від 18 грудня 2014 року № 44(5), сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як ви-сновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - до-кумент установленої ТПП України форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (об-ставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою пала-тою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламе-нтом.
Згідно зі ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Частина 1 ст. 9 ЦК України передбачає застосування цього Кодексу до врегулювання, зокре-ма, трудових відносин, якщо їх не врегульовано іншими актами законодавства.
Оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу відшкодування май-нової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відно-сини.
Ураховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема, щодо виплати компенсації у зв`язку з не-своєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої май-нової шкоди, що регулюється главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивіль-ного законодавства.
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невід-воротної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла відвернути, і ця подія завдала збит-ків.
Отже, науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 ро-ку № 126/2/21-10.2 підготовлений Торгово-промисловою палатою України у відповідності з її ком-петенцією та у порядку, встановленому законом, та підтверджує відсутність вини відповідача у не-виплаті позивачу належних їй сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, що спростовує дово-ди апеляційної скарги позивача про те, що зазначений науково-правовий висновок не є належним та допустимим доказом у цій справі. 
Встановивши, що у трудових правовідносинах між АТ «Укрзалізниця» та позивачем з 20 березня 2017 року на тимчасово окупованій території Донецької області (м. Дебальцево) виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, у період існування яких відповідач позбавлений можливості виконати зобов`язання перед своїми працівниками, передбачені умовами трудового договору (контракту, угоди тощо), законодавчими та іншими нормативними актами, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність вини відповідача у невиплаті позивачу належних їй сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, що виключає відповідальність відповідача за затримку розрахунку при звільненні, яка передбачена ст. 117 КЗпП України.
Такий висновок апеляційного суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, які викладені у постановах від 23 березня 2016 року у справах № 6-364цс16, № 6-365цс16; від 11 травня 2016 року у справі № 6-383цс16; від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, та узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у постановах від 06 лютого 2019 року у справі № 408/2331/17 та від 16 січня 2019 року у справі № 335/9304/17-ц.
          Таким чином, установивши у справі, яка переглядається, що затримка виплати позивачу на-лежних сум заробітної плати у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, відбулася не з вини відпові-дача, а через настання обставин непереборної сили, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
  Щодо доводів апеляційної скарги в частині посилання позивача на висновки, викладені у пос-тановах Верховного Суду України у справах № 6-15цс13 та 6-64цс13, апеляційний суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 236 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовід-носин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Разом з тим, саме  у постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справі № 6-365цс16, на яку посилається позивач, Верховний Суд України  дійшов висновку про відсутність вини підприємства, оскільки висновком Торгово-промислової палати України підтверджено настання обставин непереборної сили.
Посилання позивача на постанови Верховного Суду України у справах № 6-15цс13 від 27.03.2013 року та № 6-64цс13 від 03.07.2013 року є безпідставними, оскільки рішення в цих спра-вах ухвалено за інших обставин, а питання щодо відсутності вини підприємства  на підставі висновку Торгово-промислової палати України в зазначених справах не розглядалось. 
  Доводи викладені позивачем в апеляційній скарзі були предметом перевірки судом першої інстанції, який дійшов обґрунтованого та законного висновку. 
Суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасу-вання рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґру-нтовані і не спростовують висновків суду.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача під-лягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволен-ня, витрати позивача ОСОБА_1 по сплаті судового збору за подання  апеляційної скарги відш-кодуванню не підлягають.
Керуючись ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 23 вересня 2019 року зали-шити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 13 січня 2020 року.

         Головуючий суддя:                                                              Ю.М. Мальований

         Судді:                                                                                    О.Д. Канурна

                                                                                                         Л.І. Соломаха