Дата документу 24.01.2020 Справа № 336/7921/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №336/7921/18        Головуючий у 1 інстанції: Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/807/190/20        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«24» січня 2020 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2019 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, 

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.
В обґрунтування позовних вимог зазначило, що відповідачі є власниками квартири АДРЕСА_1 . За вказаною адресою концерном надаються послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, заперечень з боку відповідачів на неналежну якість надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води на адресу3 концерну не надходило.
За період з 01 жовтня 2014 року по 01 жовтня 2018 року загальна сума заборгованості за надані комунальні послуги становить 52543,33 грн.
На підставі зазначеного просило стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 52543,33 грн. та судові витрати в суді 1762 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2019 року позов задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 жовтня 2014 року по 30 вересня 2018 року включно в сумі 52543,33 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір в сумі 881 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір в сумі 881 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не укладення договору про надання послуг між сторонами, не проживання у зазначеній квартирі ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , його тимчасове не проживання протягом 2015-2017 років, пропуск строку позовної давності, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення суду про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 листопада 2019 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 23 січня 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

В силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності від 27.07.2006 року належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.11-12).

Відповідно до відомостей Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровані у вказаній квартирі з 17.09.1996 року та з 06.10.1989 року відповідно (а.с.27,28).

Згідно з розрахунком Концерну «Міські теплові мережі» за період з 01.10.2014 року по 01.10.2018 року за адресою: АДРЕСА_2 надавались послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води на суму 52543,33 грн., відповідачами оплата за отримані послуги протягом зазначеного періоду не здійснювалась (а.с.7-10).

16.05.2016 року за заявою Концерну «Міські теплові мережі» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 заборгованості за надані послуги Шевченківським районним судом м. Запоріжжя був виданий судовий наказ №336/2313/16-ц.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2016 року судовий наказ №336/2313/16-ц від 16 травня 2016 року скасовано.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV "Про житлово-комунальні послуги" (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частиною третьою статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 Житлового кодексу Української РСР.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

А тому посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на відсутність укладеного між сторонами договору про надання послуг є безпідставними.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі у встановленому законом порядку відмовились від надання послуг Концерном «Міські теплові мережі», доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати.

Ураховуючи те, що відповідачі належним чином не виконували своїх обов`язків щодо оплати наданих позивачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 жовтня 2014 року по 30 вересня 2018 року утворилась заборгованість у визначеному позивачем розмірі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного обрахування розміру заборгованості, виходячи з трьох зареєстрованих осіб, не підтверджені належними доказами.

За приписами до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

ОСОБА_1 не надано належних доказів щодо іншої кількості зареєстрованих та проживаючих осіб за адресою: АДРЕСА_2 , протягом визначеного позивачем періоду з 01 жовтня 2014 року по 30 вересня 2018 року, щодо звернення до Концерну «Міські теплові мережі» з приводу тимчасового припинення надання послуг на час довгострокової відсутності відповідачів за зазначеною адресою.
Власного розрахунку заборгованості ОСОБА_1 не надано ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції.

Посилання ОСОБА_1 на пропуск Концерном «Міські теплові мережі» строку позовної давності не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя, четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 95 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час звернення позивача до суду із заявою про видачу судового наказу, судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання Концерном «Міські теплові мережі» заяви про видачу судового наказу перериває перебіг строку позовної давності.

Оскільки позивач у травні 2016 року звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості, позовна давність до заявлених у цій справі вимог не пропущена.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 , будучи повідомленим про перебування справи в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, під час розгляду справи в суді першої інстанції не скористався своїм правом на подання до суду заяви про застосування строку позовної давності.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. 

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2019 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 24 січня 2020 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       І.В. Кочеткова