ПОСТАНОВА
Іменем України

31 січня 2020 року 
Київ
справа №826/15507/17
адміністративне провадження №К/9901/17007/19

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: суддя -доповідач - Гусак  М.  Б., судді - Гімон М. М., Усенко Є. А., розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року (суддя Бояринцева М.А.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року (судді Собків Я.М., Ісаєнко Ю.А., Файдюк В.В.) у справі №  826/15507/17 за позовом  ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - публічне акціонерне товариство "АКБ "Київ", про  визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
УСТАНОВИЛА:
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - ДФС) від 31 липня 2015 року № 0019731701.
В обґрунтування наведених вимог позивач, посилаючись на Податковий кодекс України, Закон України «Про Національний банк України», Порядок відшкодування банками України безнадійної заборгованості за рахунок резерву, затверджений постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 172, вказав на протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, оскільки, ним не було отримано додаткового блага, яке підлягає декларуванню.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року, позов задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано оскаржуване податкове повідомлення-рішення.
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідачем було допущено неправильне тлумачення закону, а саме: підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до якого до оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. 
При цьому, на думку судів попередніх інстанцій, відшкодування банком безнадійної заборгованості фізичних осіб за рахунок резерву та прощення (анулювання) боржнику суми його заборгованості не є тотожними та мають різні юридичні наслідки. Так, у разі відшкодування банком безнадійної заборгованості фізичних осіб за рахунок резерву, останній залишає за собою право вжити повний комплекс заходів щодо стягнення в подальшому кредитної заборгованості відповідно до чинного законодавства України, оскільки таке відшкодування не є підставою для припинення вимог банку до позичальника. Тобто, у такому випадку, боржник від боргу не звільняється, оскільки його цивільно-правове зобов`язання не припинилося, дохід не отримує і, відповідно, не набуває обов`язку з декларування і сплати податку з доходу фізичних осіб із суми списаного боргу.
Суди у цій справі дійшли висновку, що публічне акціонерне товариство "АКБ "Київ" (ДАЛІ - ПАТ «АКБ «Київ») не приймало рішення про анулювання (прощення) боргу позивача за укладеним із ним кредитним договором від 1 березня 2007 року № 35 та після прийняття правлінням банку рішення про визнання такої заборгованості безнадійною та списання її за рахунок сформованого резерву продовжило вжиття заходів щодо стягнення заборгованості за таким договором, що, на їх думку, підтверджується листами ПАТ «АКБ «Київ», повідомленням про візит інспекторів департаменту фінансово-економічної безпеки товариства з обмеженою відповідальністю «Українська боргова компанія», паспортом відкритих торгів (аукціону) з продажу прав вимоги ПАТ «АКБ «Київ».
З огляду на встановлені обставини суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відшкодування банком за рахунок свого страхового резерву кредиторської заборгованості позивача у розмірі 70  994 847,17 грн не є припиненням зобов`язання останнього, як боржника, перед кредитором; анулювання (прощення) заборгованості в розумінні підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України в даному випадку не відбулось, а відповідна заборгованість позивача за крединим договором не підлягає включенню до складу загального місячного (річного) оподаткованого доходу позивача за 2014 рік,  оскільки не є його додатковим благом.
Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. При цьому, відповідач послався на лист ПАТ «АКБ «Київ» від 27 травня 2015 року № 20.1.2/1013, яким ДФС повідомлено про включення банком суми визнаної безнадійною та списаної за рахунок страхового резерву банку заборгованості ОСОБА_1 у розмірі 70  994  847,17 грн до податкового розрахунку за формою № 1ДФ за ознакою доходу « 126» (дохід, отриманий як додаткове благо, сума боргу, анульована кредитором) за 4 квартал 2014 року відповідно до підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України. На думку відповідача, вказаним листом підтверджено отримання позивачем оподатковуваного доходу у виді додаткового блага.
Ухвалою Верховного Суду від 5 серпня 2019 року відповідачу поновлено строк на касаційне оскарження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року та відкрито касаційне провадження.
Позивачем надано до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому він вказав на помилкове ототожнення ДФС понять «прощення (анулювання) боргу» та «відшкодування банком безнадійної заборгованості за рахунок резерву», які мають різні юридичні наслідки; просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.      
Касаційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження без виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи.  
Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, переглянувши рішення судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до частин першої, другої, третьої  статті 242 КАС України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають повною мірою.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що між ПАТ «АКБ «Київ» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту від 1 березня 2007 року № 35, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4 249  320 доларів США на строк з 1 березня 2007 року по 29 лютого 2008 року зі сплатою 13 відсотків річних від суми кредиту.
26 серпня 2014 року на засіданні правління ПАТ «АКБ «Київ» прийнято рішення (протокол № 40) щодо визнання безнадійною та списання за рахунок сформованих резервів заборгованості, яка відповідає ознакам, визначеним пунктом 3.6.1 Порядку списання безнадійної заборгованості за активними операціями ПАТ «АКБ «Київ» за рахунок спеціальних резервів, затвердженого протоколом правління ПАТ «АКБ «Київ» від 19 березня 2013 року № 14, зокрема, за укладеним із позивачем кредитним договором.
Пунктом 3 рішення (протокол № 40) доручено Департаменту обліку та звітності у встановлені законодавством строки забезпечити відображення списання заборгованості за рахунок сформованого резерву у відповідній податковій звітності. Відповідно до пункту 5 доручено юридичному  департаменту продовжити роботу щодо стягнення заборгованості за кредитними договорами фізичних осіб, що вказані в пункті 1 даного протокольного рішення. Департаменту банківської безпеки забезпечити представництво інтересів банку в межах кримінальних справ (кримінальних проваджень) з метою стягнення заборгованості (відшкодування збитків) за кредитними договорами фізичних осіб, що вказані в пункті 1 даного протокольного рішення, за наявності ознак злочинів.
Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «АКБ «Київ» подало до ДФС податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за 4 квартал 2014 року, відповідно до якого включено суму боргу ОСОБА_1 у розмірі 70  994  847,17 грн. 
Листом від 28 серпня 2014 року за № 08.2.2/1850 банк повідомив позивача про визнання заборгованості за кредитним договором безнадійною та відшкодування (списання) її за рахунок страхового резерву, що підтверджується листом банку від 4 лютого 2016 року за № 08.4/96.
У період з 16 липня 2015 року по 17 липня 2015 року ДФС на підставі підпункту 78.1.1, підпункту 78.1.2 пункту 78.1 статті 78 та статті 79 ПК України та наказу на перевірку від 15 липня 2015 року № 862 проведено документальну позапланову невиїзну перевірку своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків фізичною особою ОСОБА_1 .
За результатами проведеної перевірки ДФС складено акт від 17 липня 2015 року № 3005/26-56-17-01-05/3074412839, яким встановлено порушення фізичною особою ОСОБА_1 підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України, а саме: не задекларовано дохід у вигляді додаткового блага, який підлягає оподаткуванню податком з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 167.1 статті 167 ПК України на суму 12 070 640,43 грн.; підпункту 49.18.4 пункту 49.18 статті 49 ПК України , а саме: неподання декларації про майновий стан та доходи за 2014 рік.
На підставі складеного акта перевірки ДФС винесено податкове повідомлення-рішення від 31 липня 2015 року № 0019731701, яким збільшено фізичній особі ОСОБА_1 суму грошового зобов`язання у розмірі 15  088  470,53 грн., з яких: за основним платежем - 12 070  640,43 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 3 017 830,10 грн. за платежем: податок з доходів фізичних осіб, код платежу 11010500.
Не погоджуючись з прийнятим податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив його в адміністративному порядку.
Рішенням Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 30 березня 2016 року № 2661/0/26-15-10-02-16 залишено скаргу позивача без розгляду. 
При вирішенні питання щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду виходить з того, що суди попередніх інстанцій при вирішення вказаної справи діяли у відповідності із приписами частини п`ятої статті 242 КАС України, згідно з якими при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, відповідно до сталої практики Верховного Суду (зокрема, аналогічні висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 30 липня 2019 року у справі № 810/4482/16, постанові від  31 липня 2018 року у справі № 825/4309/13-а, постанові від 24 січня 2019 року у справі № 808/890/16) внаслідок списання банком заборгованості за кредитом за рахунок страхового резерву правовідносини між банком як кредитором та боржником за кредитним договором не припиняються, оскільки в такому випадку банк залишає за собою право вжити повний комплекс заходів щодо стягнення  в подальшому кредитної заборгованості відповідно до  вимог чинного законодавства України. 
Згідно з розробленим на виконання приписів підпункту 159.4.1 пункту 159.4 статті 159 ПК України Порядком відшкодування банками України безнадійної заборгованості за рахунок резерву, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 172 (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин), банк має право відшкодувати (списати) за рахунок резерву безнадійну заборгованість (крім безнадійної заборгованості, зазначеної в пункті 4 цього Порядку), яка включає суму основної заборгованості перед банком та/або нараховані доходи (борг боржника), за якою є прострочення погашення боргу або його частини понад 180 днів. Відшкодування (списання) за рахунок резерву безнадійної заборгованості не є підставою для припинення вимог банку до позичальника/контрагента; банк зобов`язаний продовжувати роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості. 
Натомість, обов`язковою ознакою анулювання (прощення) кредитором заборгованості в розумінні положень абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України є повне припинення зобов`язання боржника перед кредитором, тобто  прощення боргу.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, ПАТ «АКБ «Київ» не приймало рішення про анулювання (прощення) боргу позивача за кредитним договором від 1 березня 2007 року № 35 та продовжило вживати заходи щодо стягнення заборгованості за таким договором.
З огляду на викладене колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду погоджується із висновками, яких дійшли суди у цій справі, що відшкодування банком за рахунок свого страхового резерву кредиторської заборгованості позивача не є припиненням зобов`язання останнього як боржника, перед кредитором, отже, анулювання (прощення) заборгованості в розумінні підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України в даному випадку не відбулось, а грошові кошти у розмірі 70  994 847,17 грн не підлягають включенню до складу загального місячного (річного) оподаткованого доходу позивача за 2014 рік, оскільки, не є його додатковим благом. 
При цьому, визначення банком грошових сум визнаної безнадійною та списаної за рахунок його страхового резерву заборгованості позичальника в якості його оподатковуваного доходу та надання до контролюючого органу відповідного податкового розрахунку не має правового значення для правовідносин, що виникають у сфері справляння податків, та не впливає на податкові зообов`язання позивача. 
Відповідно до частин першої та другої  статті 341 КАС України  суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 350 КАС України   суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 
Керуючись статтями  341,  345,  349,  350,  355,  356,  359 КАС України, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
У задоволенні касаційної скарги Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві відмовити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                        М. Б. Гусак                                                                            
Судді                                                                                             М. М. Гімон
                                                                                                      Є. А. Усенко