КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 759/12458/19                                                         Головуючий у суді першої інстанції: Бабич Н.Д.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/561/2020   Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
03 лютого 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
                                    Головуючого                                           Волошиної В.М.
                                   Суддів                                      Слюсар Т.А., Мостової Г.І.
                                   Секретаря судового засідання               Маличівській Н.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою Крилової Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги,  колегія суддів, - 
 
в с т а н о в и л а:
 
У червні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відповідно до укладеного між банком та відповідачем договору б/н від 15 вересня 2015 року.
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2019 року в позові Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено. 
 
Не погоджуючись з ухваленим рішенням першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу.
            
В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового  рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити у повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права.
 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що висновок суду першої інстанції про погашення відповідачем у добровільному порядку заборгованості є помилковим, оскільки відповідачем зобов`язання належним чином не виконано, що підтверджується випискою по рахунку та розрахунком заборгованості. Перераховані відповідачем у позасудовому порядку грошові кошти погашають вимогу кредитора у порядку черговості і в першу чергу зараховані банком на погашення процентів та неустойки. Такий порядок черговості погашення заборгованості відповідачем не оспорений. До того ж, вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував надані позивачем докази, з яких вбачається, що відповідач приєднався до запропонованої банком пропозиції, а тому відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про те, що договір не був укладений. Чинним законодавством передбачено укладення договору шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов у цілому, що урегульовано положеннями статей 634, 1048, 1054 ЦК України. Таким чином, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості за кредитним договором.
 
Відповідач, у визначений ухвалою суду строк, не скористався процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу.
 
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 128, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
 
З матеріалів справи вбачається, що 15 вересня 2015 року відповідачем ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є  АТ КБ «ПриватБанк». Відповідач отримав платіжну картку для авторизації із встановленим кредитним лімітом (а.с. 6).
 
Обставини підписання анкети-заяви та отримання картки універсальна не заперечував   відповідач ОСОБА_1 , про що свідчать доводи у поданому відзиві на позовну заяву та письмові пояснення від 02 вересня 2019 року до суду першої інстанції (а.с. 41-46, 57). 
 
В анкеті-заяві зазначено, що позичальник (відповідач у справі) згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
 
На підтвердження обставин приєднання позичальника ОСОБА_1 до умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», що викладені на банківському сайті, позивачем до матеріалів позовної заяви долучено Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна COLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/ (а.с.7, 8-22). 
 
Доказів ознайомлення позичальника ОСОБА_1 з тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умовами і правилами надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», з якими він погодився при підписанні анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, позивачем не надано та відповідачем не визнано.
 
У зв`язку з порушенням позичальником строків повернення грошових коштів, що встановлені договором та виникненням заборгованості, кредитор 30 червня 2019 року звернувся до суду, пред?явивши вимоги про стягнення з  ОСОБА_1 заборгованості за договором. З урахуванням уточнених вимог від 16 вересня 2019 року просив стягнути з відповідача на погашення заборгованості, яка виникла станом на 12 вересня 2019 року 16 743,26 грн., з яких  заборгованість за тілом кредиту становить 4 404,15 грн.; заборгованість за простроченим тілом кредиту - 552,45 грн.; заборгованість за нарахованими процентами - 427,32 грн., заборгованість за нарахованою пенею - 10 035,85 грн.; пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. у розмірі 50,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 773,49 грн. (штраф процентна складова) - а.с. 62-66. 
 
Заперечуючи проти вимог АТ КБ «Приватбанк» відповідач у поданому відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях від 02 вересня 2019 року зазначав, що він є студентом Київського національного університету будівництва та архітектури. За розпорядженням керівництва університету він уклав 15 вересня 2015 року договір з ПАТ КБ «Приватбанк» для отримання стипендії, на момент видачі карток йому було лише 17 років. Разом з карткою для виплат, йому було видано універсальну картку, при цьому право  вибору чи право відмовитись від отримання такої картки не надавалось. Він три роки картками не користувався, про вид картки «дебетова» чи «кредитна» нічого не знав. Як і не мав інформації про розмір кредитного ліміту, а також про те, що розрахунок карткою може відбуватись за відсутності на ній грошових коштів. Умови та правила надання банківських послуг йому, як споживачу послуг, при оформленні анкети-заяви до відома не доводились. 03 березня 2018 року він узяв кредит в сумі 2 000,00 грн. через смартфон, окремого договору з ПАТ КБ «Приватбанк» не підписував. Просив врахувати, що у позасудовому порядку він здійснював погашення заборгованості за кредитом, останній платіж ним сплачено 21 серпня 2019 року в сумі 7 500,00 грн., вказані обставини підтвердив квитанцією (а.с. 54).  
 
Ухвалюючи рішення у справі про відмову в задоволенні позову АТ Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем фактично отримані та використані кошти в добровільному порядку повернуті АТ КБ «ПриватБанк». Правові підстави для стягнення з позичальника на користь банку процентів за користування кредитом, а також покладення цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання відсутні, оскільки умови договору не містять домовленості сторін про порядок і розмір сплати процентів за користування кредитом, неустойки ( пені, штрафу) за порушення боржником зобов`язання, а Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» ПриватБанку розміщені на сайті: https://privatbank.ua не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як невід`ємну частину кредитного договору, укладеного між сторонами 15 вересня 2015 року шляхом підписання заяви-анкети.
 
Перевіряючи законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, так і в межах позовних вимог АТ Комерційний Банк «Приватбанк», судова колегія виходить з такого.
 
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 626, 628 ЦК України).
 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом - стаття 1054 ЦК України.
 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
 
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.  
 
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
 
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
 
Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що  розмір і порядок одержання процентів за користування кредитними коштами та неустойки поділяються на такі, що встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
 
В частині договірних зобов`язань правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) - частина першою, другою статті 207 ЦК України. 
 
Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи на підставі поданих   учасниками справи доказів та визнаних обставин свідчать про існування між сторонами кредитних правовідносин. Кредитний договір укладений та підписаний сторонами у вигляді анкети-заяви б/н від 15 вересня 2015 року (а.с. 6). За умовами укладеного сторонами договору у вигляді анкети-заяви від 15 вересня 2015 року банк надав позичальнику ОСОБА_1 суму кредиту у розмірі 2 000,00 грн., останній отримав грошові кошти та користувався ними. Розмір і порядок одержання процентів за користування кредитними коштами  умовами договору не встановлений. Також відсутні умови про покладення на позичальника цивільно-правової відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення виконання зобов`язання. 
 
У поданих до суду письмових поясненнях відповідач визнав, що на підставі укладеного договору з АТ КБ «Приватбанк» ним за період користування позикою фактично отримана сума грошових коштів у розмірі 3 128,97 грн. (а.с. 41-46). Документально підтвердив, що останній платіж на виконання зобов`язання ним здійснено 21 серпня 2019 року в сумі 7 500,00 грн. 
 
Факт досягнення згоди з банком щодо розміру процентів за користування кредитом та неустойки (штраф, пеня) відповідач ОСОБА_1 не визнав і таких умов не містить    укладений сторонами кредитний договір у вигляді анкети-заяви б/н від 15 вересня 2015 року.
 
Отже, відмовляючи в задоволені вимог в частині стягнення заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом -  427,32 грн., заборгованості за   пенею за прострочення виконання зобов`язання - 10 035,85 грн.; пеню за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. у розмірі 50,00 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 773,49 грн. (штраф процентна складова), суд першої інстанції правильно виходив із того, що аналіз умов договору сторін та зміст правових норм не дає підстав для висновку про досягнення сторонами зобов`язання згоди щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та неустойки за порушення позичальником строків повернення грошових коштів, а тому такий договір не може бути підставою для покладення на позичальника ОСОБА_1 цивільно-правової відповідальності за невиконання позичальником умов кредитного договору в частині сплати процентів за користування кредитними коштами та стягнення неустойки за порушення зобов`язання.
 
Посилання позивача у доводах апеляційної скарги про приєднання позичальника до викладених на банківському сайті тарифів, умов та правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», якими передбачено розмір та підстави стягнення процентів за користування кредитом та неустойки за порушення виконання зобов`язання, а також встановлена черговістю погашення заборгованості є безпідставним, з огляду на наступне.
 
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. 
 
За змістом статті 634 ЦК України  договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
 
Отже, сторона, яка розробляє та встановлює умови договору ( у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк») повинна  підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, вони доведені до відома споживача послуг та йому зрозумілі, оскільки в силу статей 633, 634 ЦК України другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
 
У справі, що переглядається, договірні відносини виникли між банком  та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).
 
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
 
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
 
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
 
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід дійти висновку, що   пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
 
Позивач АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи право вимоги стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом - 427,32 грн., заборгованості за пенею за прострочення виконання зобов`язання - 10 035,85 грн.; пеню за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. у розмірі 50,00 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 773,49 грн. (штраф процентна складова) згідно встановленою черговістю погашення вимог, посилається на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна COLD» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.
 
Разом з тим, матеріали справи не містять та позивачем не підтверджено, що саме ці Тарифи та Умови і правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними при підписанні анкети-заяви про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тому наданий банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не може розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.  
 
Отже, правовий аналіз умов договору сторін та зміст зазначених правових норм не дає підстав для висновку про застосування до спірних правовідносин частини першої статті 634 ЦК України (договір приєднання), оскільки при укладенні договору з ОСОБА_1   банк АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування в частині розміру і порядку нарахування процентів та неустойки, а також черговістю погашення таких вимог.
 
Суд першої інстанції, надаючи юридичну оцінку правовідносинам сторін,  правильно виходив із того, що тарифи обслуговування кредитних карт і умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідача, а тому вони не є складовою частиною укладеного з позичальником ОСОБА_1 договору № б/н від 15 вересня 2015 року, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з позичальника на користь банку процентів за користування кредитом та неустойки (пеня, штрафи) за порушення зобов`язання.
 
Перевіряючи законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, так і в межах позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині  заборгованості за тілом кредиту - 4 404,15 грн., а також заборгованості за простроченим тілом кредиту - 552,45 грн., судова колегія виходить з такого.
 
Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
 
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
 
Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.
 
Колегією суддів встановлено, що за умовами укладеного сторонами кредитного договору строк повернення кредиту (користування ним) не встановлено, а тому відповідно до частини 2 статті 530 ЦК України кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
 
Із дослідженого розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 20 березня 2018 року по 28 січня 2019 року позичальником витрачено грошових коштів в сумі 10 699,65 грн. На погашення заборгованості, у тому числі, що віднесена кредитором з 01 червня 2018 року як прострочена заборгованість за тілом кредиту, позичальником за період з 28 березня 2018 року по 03 вересня 2018 року сплачено 2 455,28 грн. та 21 серпня 2019 року здійснено останній платіж на погашення заборгованості у розмірі 7 500,00 грн., а всього на суму 9 955,28 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості, платіжним документом (квитанцією) та не заперечується позивачем у справі (а.с. 54, 66). Різниця платежів (10 699,65 грн. - 9 955,28 грн.) становить розмір  744,37 грн. 
 
Із розрахунку заборгованості також вбачається, що кредитором за період з 01 травня 2018 року по 12 вересня 2019 року здійснено погашення процентів за рахунок кредиту (10 699,65 грн.) на загальну суму 2 377,34 грн. 
 
Разом з тим, як свідчать встановлені судом фактичних обставин справи, що умови договору, укладеного між сторонами 15 вересня 2015 року шляхом підписання заяви-анкети, не містять домовленості сторін щодо порядку і розміру сплати процентів за користування кредитом, а тому списана кредитором за рахунок кредиту сума 2 377,34 грн. на погашення процентів, які не передбачені договором, безпідставно віднесена позивачем до загального розміру заборгованості за наданим кредитом позичальнику ОСОБА_1 Сплачена (списана кредитором) сума 2 377,34 грн. підлягає зарахуванню на погашення заборгованості за основним зобов`язанням та повність погашає залишок заборгованості позичальника ОСОБА_1 з основної суми боргу (тіло кредиту) у розмірі 744,37 грн.
 
Отже, установивши під час розгляду справи, що відповідачем фактично отримані та використані кошти в добровільному порядку повернуті АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» в частині вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту. 
 
Колегія суддів вважає обґрунтованими підстави та мотиви рішення суду першої інстанції про відмову у позові Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, і відхиляє доводи апеляційної скарги позивача про те, що оскаржуване судове рішення ухвалене без належної оцінки наданих позивачем доказів та їх належного обґрунтування.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ Комерційний банк «ПриватБанк» задоволенню не підлягає, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.  
 
Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги не відшкодовуються та покладаються на позивача.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,
 
п о с т а н о в и л а:
 
Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.
 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст судового рішення складено 12 лютого 2020 року.

 Головуючий                                                                      
 
Судді: