ПОСТАНОВА
Іменем України

27 лютого 2020 року 
Київ
справа №522/8166/17
адміністративне провадження №К/9901/3548/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Мартинюк Н.М.,
суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №522/8166/17
за позовом ОСОБА_1 
до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради
третя особа  ОСОБА_2 
про визнання протиправними дій щодо відмови в реєстрації місця проживання, зобов`язання зареєструвати за місцем постійного проживання,

за касаційною скаргою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради
на постанову Приморського районного суду міста Одеси від 12 липня 2017 року (прийняту у складі: головуючого судді Загороднюка В.І.)
і ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року (прийняту у складі: головуючого судді Домусчі С.Д., суддів Коваля М.П., Кравця О.О.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради щодо відмови в реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради зареєструвати ОСОБА_1 по місцю постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що він постійно проживає з дружиною ОСОБА_3 (прізвище до шлюбу - ОСОБА_4 ) яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , у квартирі, власницею якої є ОСОБА_2 (мати ОСОБА_3 ) з травня 2012 року. В кінці 2016 року у позивача виникла необхідність зареєструватися по місцю його постійного проживання зі своєю родиною за адресою: АДРЕСА_1 . Він звернувся до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (надалі також – «Департамент») із заявою від 18 березня 2017 року про реєстрацію місця проживання за вказаною адресою, до якої було надано всі необхідні документи, передбачені законом, а саме: заяву про здійснення реєстрації місця проживання; квитанцію про сплату державного мита; паспорт громадянина України; військовий квиток; заява про зняття з реєстрації місця проживання; нотаріально засвідчений договір купівлі-продажу №5-13258 від 31 жовтня 1999 року 69/700 (шістдесят дев`ять семисотих) домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , власницею яких є громадянка ОСОБА_2 ; згода власниці ОСОБА_2 на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 в її житлі.

За результатами розгляду заяви позивача, у реєстрації місця проживання йому було відмовлено на підставі того, що особа не подала необхідних документів або інформації (відсутні документи що підтверджують право на проживання у житлі). На думку позивача, така відмова є необґрунтованою і такою, що порушує його права.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Приморського районного суду міста Одеси від 12 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року, позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправними дії Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради щодо відмови в реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради зареєструвати ОСОБА_1 по місцю постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Приймаючи зазначені рішення суди попередніх інстанцій виходили з того, що невиконання відповідачем покладених на нього Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" обов`язків призводить до порушення прав позивача. А посилання відповідача на те, що позивач не надав згоду інших співвласників домоволодіння АДРЕСА_1 є безпідставними, оскільки, як було встановлено судами, 69/700 (шістдесят дев`ять семисотих) домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , отже за вказаних обставин, це виключає необхідність надання згоди інших співвласників, які є власниками інших квартир вказаного будинку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

У касаційній скарзі Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради просить скасувати постанову Приморського районного суду міста Одеси від 12 липня 2017 року і ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року, і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зокрема, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій при вирішенні справи неповно встановили всі обставини справи, чим порушили норми процесуального права, і неправильно застосували норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування касаційної скарги відповідач посилається на те, що згідно статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і пункту 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року №207 для реєстрації місця проживання особа або її представник повинен подати вичерпний перелік документів, який включає, зокрема, документи, що підтверджують право на проживання в житлі. 

Отже, на думку відповідача, оскільки позивач не надав документів, які підтверджують його права на проживання в житлі, яким є згода всіх співвласників домоволодіння АДРЕСА_1 , а не тільки власника 69/700 часток – ОСОБА_2 , відмова Департаменту у реєстрації місця проживання позивача є правомірною.

Позивач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін. В обґрунтування своєї позиції, яка повністю збігається з мотивами й висновками судів першої й апеляційної інстанцій, додатково зазначає, що 5 лютого 2018 року на виконання рішення судів попередніх інстанцій відповідач зареєстрував Святого А.В. за адресою: АДРЕСА_1 .

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 

Судами першої й апеляційної інстанцій встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб 10 травня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , про що зроблено відповідний актовий запис №382.

ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить відповідний штамп в її паспорті.

Згідно договору купівлі-продажу від 31 жовтня 1990 року, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Коваленко Н.В. і зареєстрованого в реєстрі за №5-13258, ОСОБА_2 є власницею 69/700 (шістдесят дев`ять семисотих) домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_2 зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 12 грудня 1990 року.

В подальшому, 18 березня 2017 року позивач звернувся з заявою до Департаменту про реєстрацію місця проживання до якої було надано всі необхідні документи, передбачені законом, а саме: заяву про здійснення реєстрації місця проживання; квитанцію про сплату державного мита; паспорт громадянина України; військовий квиток; заява про зняття з реєстрації місця проживання; нотаріально засвідчений договір купівлі-продажу №5-13258 від 31 жовтня 1999 року 69/700 ( шістдесят дев`ять семисотих) домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , власницею яких є громадянка ОСОБА_2 ; згода власниці ОСОБА_2 на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 в її житлі.

За результатами розгляду заяви позивача, 18 березня 2017 року Департамент відмовив ОСОБА_1 у реєстрації місця проживання на підставі того, що він не подав необхідних документів або інформації (відсутні документи що підтверджують право на проживання у житлі).

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ

Статтею 19 Конституції України закріплено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» (надалі також – «Закон») відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Відповідно до статті 2 Закону громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

У статті 3 Закону визначено, що реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Орган реєстрації - це виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. 

Частиною першою статті 6 Закону встановлено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

При цьому частиною третьою статті 6 Закону визначений перелік документів, які особа подає для реєстрації до органу реєстрації, зокрема:

- письмову заяву;

- документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження;

- квитанцію про сплату адміністративного збору;

- документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації;

- військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Частиною восьмою статті 6 Закону встановлено, що забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших, ніж передбачених цією статтею, документів.

Також статтею 9 Закону визначені підстави для відмови в реєстрації, зокрема, якщо:

- особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію;

- у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними;

- для реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку.

Механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також форми необхідних для цього документів встановлено Правилами реєстрації місця проживання і Порядком передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року №207 (далі – «Правила»).

Відповідно до пункту 1 ці Правила визначають механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлюють форми необхідних для цього документів.

Пунктами 3-4 Правил передбачено, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Реєстрація місця проживання/перебування або зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в день подання особою або її представником документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена одночасно із зняттям з попереднього місця проживання.

Відповідно до пункту 8-9 Правил документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України "Про адміністративні послуги".

Відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (далі - документи, до яких вносяться відомості про місце проживання), а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні (документ, до якого вносяться відомості про місце перебування) шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1.

Відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України:

- у вигляді книжечки (зразка 1993 року) - шляхом проставлення в ньому штампа реєстрації місця проживання особи за формою згідно з додатком 1 або штампа зняття з реєстрації місця проживання особи за формою згідно з додатком 2;

- у формі картки (зразка 2015 року) - шляхом внесення інформації до безконтактного електронного носія, який імплантовано у такий паспорт, у разі наявності робочих станцій та підключення органу реєстрації до Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр). У разі непідключення органу реєстрації до Реєстру особі видається довідка про реєстрацію або зняття з реєстрації місця проживання, а внесення інформації до безконтактного електронного носія здійснюється територіальним підрозділом ДМС на підставі такої довідки.

Пунктом 11 Правил передбачено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо:

- особа не подала необхідних документів або інформації;

- у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними;

- звернулася особа, яка не досягла 14 років.

Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику.

Згідно з пунктом 18 Правил для реєстрації місця проживання особа або її представник подає:

1) заяву за формами, наведеними відповідно у додатках 6, 7 або 8;

2) документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16 років, подається свідоцтво про народження. Реєстрація місця проживання дітей, які є іноземцями чи особами без громадянства, здійснюється за умови внесення даних про дітей до посвідки на постійне або тимчасове проживання їх батьків та копії свідоцтва про народження. Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами;

3) квитанцію про сплату адміністративного збору (у разі реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з попереднього місця проживання адміністративний збір стягується лише за одну послугу);

4) документи, що підтверджують:

- право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників);

- право на перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи, - довідка про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи за формою згідно з додатком 9, копія посвідчення про взяття на облік бездомної особи, форма якого затверджується Мінсоцполітики (для осіб, які перебувають на обліку у цих установах або закладах);

- проходження служби у військовій частині, адреса якої зазначається під час реєстрації, - довідка про проходження служби у військовій частині, видана командиром військової частини за формою згідно з додатком 10 (для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби);

5) військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку);

6) заяву про зняття з реєстрації місця проживання особи за формою згідно з додатком 11 (у разі здійснення реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання).

У разі подання заяви представником особи, крім зазначених документів, додатково подаються:

- документ, що посвідчує особу представника;

- документ, що підтверджує повноваження особи як представника, крім випадків, коли заява подається законними представниками малолітньої дитини - батьками (усиновлювачами).

Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання особи інші документи.

Відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX, що набрав чинності 8 лютого 2020 року, внесено ряд змін до КАС України, зокрема до Глави 2 «Касаційне провадження» Розділу ІІІ «Перегляд судових рішень».

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради у цій справі подана до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX, то здійснюючи касаційний перегляд справи Верховний Суд керується положеннями КАС України, які діяли до набрання чинності вказаним Законом, тобто у редакції Кодексу, чинній до 8 лютого 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України (тут і надалі у редакції, чинній до 8 лютого 2020 року) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Департамент у своїй касаційній скарзі зазначає, що позивач звертався до нього 18 березня 2017 року для отримання адміністративної послуги зі зняття з реєстрації та реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Однак звертає увагу суду на те, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо об`єкту нерухомості за адресою:  АДРЕСА_2 .

Скаржник зауважує, що ОСОБА_2 є власницею 69/700 частин домоволодіння АДРЕСА_1 і надала згоду на реєстрацію місця проживання позивача у квартирі АДРЕСА_3 . Однак, ані позивачем, ані власницею 69/700 частин домоволодіння АДРЕСА_1 не надано будь-яких документів, які підтверджують право власності на квартиру  АДРЕСА_4 .

Суд апеляційної інстанції встановив, що сторонами не оспорюється те, що 69/700 частин домоволодіння у АДРЕСА_1 , є окремою квартирою АДРЕСА_3  (про що відповідач зазначив, що це є майбутньою адресою) і, з огляду на дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зобов`язав зареєструвати позивача по місцю постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, під час розгляду справи у суді першої інстанції представник Департаменту наголошував на тому, що згідно з інформацією у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та у Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться у спільній власності ОСОБА_2 та інших осіб (співвласників).

Ці обставини щодо наявності співвласників вказаного домоволодіння суди не досліджували.

Так, суди не встановили чи зареєстрований такий об`єкт нерухомості як квартира АДРЕСА_4 , чи зареєстроване лише домоволодіння як об`єкт спільної власності, не направили відповідно до частини п`ятої статті 71 КАС України (у редакції, чинній на момент розгляду справи у судах попередніх інстанцій) запит до Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» стосовно з`ясування переліку осіб, які є власниками домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 18 Правил реєстрація місця проживання особи здійснюється за умови надання органу реєстрації документа, що підтверджує право особи на проживання в житлі, а у разі відсутності такого документа - за умови надання згоди власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї.

Отже, судам необхідно встановити і надати оцінку вказаним у цій постанові обставинам, оскільки вони мають істотне значення для вирішення цієї справи. 

Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність володіння слід розуміти як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Аналізуючи складові правомочності права власності у контексті спірних правовідносин, слід виходити з того, що надання особою, яка є власником житла, дозволу на реєстрацію місця проживання особи стосується права користування майном.

Водночас у спірних правовідносинах житло, у якому позивач вимагає зареєструвати його за згодою ОСОБА_2 , належить їй лише в частині, що становить 69/700 від загальної.

Відповідно до частини 1 статті 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Основні засади здійснення права спільної часткової власності визначені у статті 358 Цивільного кодексу України.

Так, частиною 1 статті 358 Цивільного кодексу України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до частини 2 статті 358 Цивільного кодексу України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Отже, закріплена у пункті 18 Правил реєстрації місця проживання вимога про необхідність надання згоди на реєстрацію місця проживання особи співвласниками житла обумовлена особливостями реалізації правомочності володіння, користування та розпорядження майном (житлом), що перебуває у спільній часткові власності, суть яких полягає у тому, що здійснення будь-яких юридично значимих дії, пов`язаних із здійсненням права власності, вимагає отримання згоди інших осіб, яким належить це майно.

Отже, при реєстрації місця проживання особи в житлі, яке перебуває у спільній власності, згода інших співвласників є обов`язковою.

Окрім іншого, в суді апеляційної інстанції представник Департаменту повідомив про наявність у нього відомостей з Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» станом на 31 грудня 2012 року про право власності інших осіб на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . 

Однак, вказану інформацію апеляційний суд до уваги не взяв.

З огляду на викладене, здійснення реєстрації місця проживання ОСОБА_1 без надання згоди всіх співвласників є порушенням їхніх прав відповідно до частини першої статті 358 Цивільного кодексу України і пункту 18 Правил.

З урахуванням вказаного, ухвалені у справі судові рішення не можуть бути визнані законними і обґрунтованими, оскільки суди не встановили фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не перевірили доводи сторін і надані на їх підтвердження докази, допустили порушення норм процесуального права.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу, що судом першої й апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, зокрема, згідно з якими суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення і витребування доказів з власної ініціативи (відомості, що мають значення для справи). Під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги й заперечення, і якими доказами вони підтверджуються.

Отже, суди попередніх інстанцій не виконали обов`язку щодо вжиття всіх передбачених законом заходів, необхідних для з`ясування обставин справи. 

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Розглянувши доводи касаційної скарги позивача, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши правильність застосування норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що суди першої й апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, що призвело до порушення гарантованих і передбачених процесуальним законодавством прав скаржника.

Встановлені Верховним Судом порушення процесуального права, які допустили суди попередніх інстанцій, свідчать про необхідність скасування постанови суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час розгляду цієї справи суду першої інстанції необхідно врахувати висновки, зроблені у цій постанові, забезпечити рівні права учасників процесу у наданні ними доказів для всебічного і повного дослідження та вивчення всіх обставин справи, необхідних для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення.

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради задовольнити частково.

Постанову Приморського районного суду міста Одеси від 12 липня 2017 року і ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року скасувати.

Справу №522/8166/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третя особа ОСОБА_2 , про визнання протиправними дій щодо відмови в реєстрації місця проживання, зобов`язання зареєструвати за місцем постійного проживання направити на новий розгляд до суду першої інстанції – Приморського районного суду міста Одеси.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М. Мартинюк
А.В. Жук
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду