Постанова
Іменем України 
 
26 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 562/3794/13-ц
провадження № 61-898св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою  ОСОБА_4 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 27 вересня 2017 року у складі судді Шуляка А. С. та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Боймиструка С. В., Григоренка М. П. і за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що на підставі рішення Виконавчого комітету Здолбунівської міської ради Рівненської області (далі - ВК Здолбунівської міської ради) від 25 березня 1998 року № 77 вона отримала ордер на вселення у квартиру АДРЕСА_1 разом з членами її сім`ї. Вважає, що вона набула у власність вказане житло, оскільки в неї відсутня заборгованість зі сплати пайових внесків. Однак рішенням Третейського суду при Рівненській торгово-промисловій палаті від 16 січня 2008 року право власності на квартиру було визнано за ОСОБА_2 , який 05 червня 2008 року відчужив її своєму близькому родичеві ОСОБА_3 В подальшому за договором купівлі-продажу від 18 грудня 2008 року вказаний об`єкт нерухомості придбала ОСОБА_4 . В обох випадках спірне майно було продане за 13 129 грн, тобто за ціною, яка не відповідала його ринковій вартості. Крім того, рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2011 року скасоване вищевказане рішення третейського суду. Після відчуження квартири ОСОБА_2 продовжує проживати в ній разом із своєю сім`єю. Наведені вище обставини свідчать про те, що укладений між ОСОБА_4 договір купівлі-продажу є фіктивним, оскільки його сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених цим правочином. Протягом тривалого часу відповідачі чинять їй перешкоди в користуванні спірним житлом, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталася до суду з різними позовами. Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 05 червня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; вилучити у ОСОБА_4 та передати їй вказану квартиру. 
 
Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 27 вересня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 05 червня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області Грабар О. А. та зареєстрований в реєстрі за № 807. Вилучено в ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 та передано її ОСОБА_1 .
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що укладаючи 05 червня 2008 року договір купівлі-продажу, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були обізнані про виділення ОСОБА_1 спірної квартири і про наявність рішення суду щодо усунення їй перешкод в користуванні цим житлом та виселення, тобто усвідомлювали для себе негативні наслідки у випадку виконання судового рішення. Вказаний правочин вчинено близькими родичами, їх дії були направлені на фіктивний перехід права власності. Крім того, ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 червня 2008 року було накладено арешт на квартиру, а тому відповідачі не мали права вільно розпоряджатися цим майном. Також суд дійшов висновку про наявність підстав для витребування спірного житла у  ОСОБА_4 як добросовісного набувача. 
 
Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 27 вересня 2017 року в частині вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено за безпідставністю. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок місцевого суду щодо наявності підстав для визнання недійсним договору-купівлі продажу спірної квартири від 05 червня 2008 року є правильним, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Поряд з цим місцевий суд безпідставно задовольнив позов у частині витребування квартири у  ОСОБА_4 як добросовісного набувача, оскільки таким правом наділений виключно власник майна. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач сплатила всі пайові внески за спірне житло. Оскільки ОСОБА_1 не довела факту набуття нею у встановленому законом порядку права власності на квартиру, то відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статей 387, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи.
 
У січні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права,просила скасувати рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 27 вересня 2017 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2017 року в частині задоволення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові, а в решті рішення апеляційного суду залишити без змін (в частині відмови у витребуванні майна).
 
Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що у  ОСОБА_1 відсутнє право на звернення до суду з цим позовом, оскільки рішенням загальних зборів Житлово-будівельного кооперативу «Надія» (далі - ЖБК «Надія») від 23 вересня 2016 року вона була виключена з членів кооперативу. Крім того, наслідком недійсності договору купівлі-продажу є зобов`язання сторін повернути все одержане за цим правочином, тобто повернути квартиру у власність ОСОБА_2 , а не ЖБК «Надія», який не був стороною договору. 
 
У лютому 2018 року ОСОБА_1 також подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права,просила скасувати рішення Апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2017 року в частині відмови в задоволенні позову про витребування майна та залишити в цій частині в силі рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 27 вересня 2017 року. 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення статей 387, 388 ЦК України. ЖБК «Надія» та сім`я ОСОБА_5 штучно створює їй перешкоди у вселенні у квартиру, що об`єктивно встановлено судами в інших справах. Вказаний кооператив ніколи не заперечував проти визнання за ОСОБА_2 права власності на спірне житло та щодо відчуження ним цього майна своїй родичці  ОСОБА_4 . В даному випадку вона ставить питання про своє вселення у квартиру на підставі виданого ордера, а не про визнання за нею права власності на це житло. 
 
У червні 2018 року  ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4 , в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що наведені у скарзі доводи спростовуються матеріалами справи.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 17 травня 2018 року - за касаційною скаргою ОСОБА_4 
 
04 червня 2018 року справа № 562/3794/13-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 141 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) особі, прийнятій до членів житлово-будівельного кооперативу, за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, надається окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат, відповідно до кількості членів сім`ї, суми її пайового внеску і граничного розміру жилої площі, передбачуваного Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу. Заселення квартир у будинку житлово-будівельного кооперативу провадиться за ордерами, що видаються виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відмову у видачі ордера може бути оскаржено в судовому порядку.
 
Судами встановлено, що на підставі рішення ВК Здолбунівської міської ради від 25 березня 1998 року № 77 ОСОБА_1 було видано ордер на вселення у квартиру АДРЕСА_1 разом з членами її сім`ї. 
 
За вказаною адресою зареєстроване постійне місце проживання позивача.
 
Однак протягом тривалого часу ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі у зв`язку з вчиненням їй ЖБК « Надія » та сім`єю ОСОБА_5 перешкод в користуванні житлом.
 
Так, рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 червня 2000 року зобов`язано ЖБК «Надія», ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 та членам її сім`ї перешкод у вселенні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 червня 2002 року у справі № 2-63/2002 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Здолбунівської міської ради, ЖБК «Надія», ОСОБА_1 про визнання недійсним ордера на квартиру АДРЕСА_1 , виданого на підставі рішення ВК Здолбунівської міської ради від 25 березня 1998 року № 77.
 
Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 09 жовтня 2003 року зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 не чинити ОСОБА_1 перешкод в користуванні спірною квартирою та виселено їх з цього житла без надання іншого жилого приміщення. 
 
Вказане судове рішення залишилося невиконаним.
 
Під час розгляду справи в апеляційному суді позивач пояснила, що протягом тривалого часу загальні збори ЖБК «Надія» неодноразово виключали її з членів кооперативу, однак всі ці рішення зборів були скасовані в судовому порядку. Про існування рішення зборів ЖБК «Надія» від 23 вересня 2016 року, яким її знову виключили з членів кооперативу, вона дізналася лише у вересні 2017 року перед постановленням судом першої інстанції рішення в цій справі.
 
Судами також встановлено, що рішенням Третейського суду при Рівненській торгово-промисловій палаті від 16 січня 2008 року за ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
 
05 червня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири.
 
В подальшому ОСОБА_3 відчужив вказане житло ОСОБА_4 , про що свідчить нотаріально посвідчений договорів купівлі-продажу від 18 грудня 2008 року.
 
Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2011 року у справі № 2-71/11 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ЖБК «Надія», Третейського суду при Рівненській торгово-промисловій палаті про скасування рішення третейського суду задоволено. Рішення Третейського суду при Рівненській торгово-промисловій палаті від 16 січня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ЖБК «Надія» про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 скасовано.
 
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частини перша, друга статті 234 ЦК України).
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
 
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
 
Ознака вчинення правочину лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
 
Стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння.
 
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
Виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно з чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.
 
Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.
 
Згідно з частинами першою, четвертою статті 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг.
 
Встановивши, що між сторонами неодноразово виникали спори щодо володіння, користування та розпоряджання квартирою АДРЕСА_1 , укладаючи 05 червня 2008 року договір купівлі-продажу, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були обізнані про наявність рішення суду щодо усунення позивачу перешкод в користуванні спірним житлом та виселення сім`ї ОСОБА_2 , що свідчить про усвідомлення ними негативних наслідків у випадку виконання такого рішення, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про фіктивність оспорюваного правочину та наявність підстав для визнання його недійсним.
 
При цьому суди правильно виходили з того, що про фіктивність вказаного договору вказує і те, що його укладено саме в день накладення арешту на спірне житло ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 червня 2008 року з метою забезпечення позову в іншій справі. Крім того, відповідачами не спростовано доводів позивача щодо продовження проживання ОСОБА_2 та його сім`ї у квартирі навіть після відчуження цього майна, що свідчить про вчинення оспорюваного правочину без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним.
 
Скасовуючи рішення місцевого суду в частині задоволення вимог ОСОБА_1  про витребування майна, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що позивач не довела факту набуття нею у встановленому законом порядку права власності на квартиру, а тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статей 387, 388 ЦК України, за змістом яких право витребувати майно з чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.
 
Наведені ОСОБА_1 в касаційній скарзі доводи не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують вказаного висновку апеляційного суду.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої (у незміненій частині) та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи ОСОБА_4 про те, що рішенням загальних зборів ЖБК «Надія» від 23 вересня 2016 року позивачбула виключена з членів кооперативу, а тому в неї відсутнє право на звернення до суду з цим позовом, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 подала позовну заяву у грудні 2013 року, тобто до ухвалення вказаного рішення. 
 
Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. 
 
Верховний Суд враховує також те, що аналогічні за змістом рішення загальних зборів неодноразово скасовувалися в судовому порядку. Будучи стороною в цій справі, ЖБК «Надія» знав про перебування спору на розгляді в суді. Однак, не зважаючи на це, кооператив знову виніс на обговорення загальних зборів питання про виключення позивача з його членів. Зазначене свідчить про зловживання ЖБК «Надія» своїми правами та про його намагання перешкодити  ОСОБА_1 захистити своє право користування спірною квартирою, набуте нею на підставі ордера. 
 
Аргументи ОСОБА_4 про те, що наслідком недійсності договору купівлі-продажу є зобов`язання сторін повернути все одержане за цим правочином, тобто повернути квартиру у власність ОСОБА_2 , є неспроможними, оскільки в цій справі судами не застосовувалася реституція, зважаючи на те, що рішення третейського суду, на підставі якого ОСОБА_2 набув у власність спірне житло та відчужив його, було скасоване. 
 
Інші наведені у касаційних скаргах доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. Ці доводи зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення суду першої інстанції (у незміненій частині) та апеляційного суду відповідають принципу верховенства права, вимогам закону, засадам справедливості, добросовісності та розумності й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 27 вересня 2017 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. А. Стрільчук
| С. О. Карпенко
| М. Ю. Тітов