Єдиний унікальний номер 234/8752/18 
Номер провадження 22-ц/804/199/20        

Єдиний унікальний номер 234/8752/18                                   Головуючий у 1 інстанції Лутай А.М.
Номер провадження 22-ц/804/199/20                                                              Доповідач Агєєв О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року                                                                                                            м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого судді                              Агєєва О.В.
суддів                                                  Канурної О.Д., Мірути О.А.

за участю секретаря судового засідання         Цимбала Д.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду м.Бахмут цивільну справу № 234/8752/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, третя особа - ОСОБА_4 , 
з апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 18 вересня 2019 року у складі судді Лутай А.М., -
ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, вказуючи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 80 років помер її батько ОСОБА_5 , після смерті якого залишилась спадщина: будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що спадкоємцями за законом є вона ( ОСОБА_1 ) та її сестра ОСОБА_4 . Вона з сестрою звернулися до приватного нотаріуса Краматорського міського нотаріального округу з заявами про прийняття вищевказаної спадщини, де їм стало відомо, що за три дні до смерті батько склав заповіт згідно якому все майно, що входить до складу спадщини, заповідається у рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідачам по справі.
Вважає, що цей заповіт було складено її батьком у стані тяжкої хвороби, яка позбавляла його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, пояснюючи, що у 2015 році ОСОБА_5 захворів на онкологічне захворювання та довго лікувався, останній раз з 08.12.2017р по 22.12.2017р, де під час лікування отримував наркотичний анальгетик морфін у вигляді ін`єкцій. 22.12.2017р. батька виписали з лікарні у тяжкому стані з останнім ступенем онкологічної хвороби, та за прогнозами лікарів йому залишалось жити від двох до п`яти тижнів. Для полегшення больового стану ОСОБА_5 було призначено наркотичні анальгетики в таблетках й того ж дня вона ( ОСОБА_1 ) домовилась з відповідачкою ОСОБА_3 , що остання буде доглядати за ОСОБА_5 вдома поки вона ( ОСОБА_1 ) знаходиться на роботі. Як потім їй стало відомо, ОСОБА_3 в свою чергу домовилась з ОСОБА_2 , що остання теж буде доглядати хворого батька у ті часи та дні коли вона ( ОСОБА_1 ) зайнята по роботі. Вважає, що відповідачка ОСОБА_2 , зрозумівши, в якому стані знаходиться ОСОБА_5 , що під впливом наркотичних засобів він не усвідомлює значення своїх дій та не може ними керувати, заволоділа правовстановлюючими документами на будинок по АДРЕСА_1 , та умовила батька скласти заповіт на її ( ОСОБА_2 ) користь та на користь відповідачки ОСОБА_3 . Також зазначила, що заповіт було складено у приватного нотаріуса Краматорського міського нотаріального округу Соловйової С.С. о 12.50 годині 27.12.2017 року, однак заповіт батько ані прочитати, ані підписати не міг, тому його підписала ОСОБА_6 у присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Вважає, що в такому стані волевиявлення заповідача не було вільним і не могло відповідати його волі, а тому такий правочин є недійсним. Цим недійсним правочином вона ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_4 були позбавлені права на спадщину за законом. 
Враховуючи зазначене просила визнати заповіт, складений ОСОБА_5 недійсним та стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сплачений судовий збір в сумі 704,80грн.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 18 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним - задоволено.
Визнано заповіт ОСОБА_5 , посвідчений 27 грудня 2017 року приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Соловйовою С.С. за реєстровим №5689, на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , - недійсним.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 , витрати по сплаті судового збору у розмірі по 352,40грн. з кожної. 

Відповідач ОСОБА_2 не погодилась з даним рішенням суду першої інстанції та подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до неї та ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовити. Також просить призначити по справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що з рішенням суду не згодна, оскільки судом було неповно встановлено обставини, що мають істотне значення дня справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та не підтверджені належними доказами, рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права з огляду на таке.
Зазначає, що задовольняючи позовні вимоги суд виходив з висновків судово- психіатричної експертизи, які суд прийняв за основу, та які, на думку суду, не викликають ніяких сумнівів в його правильності, оскільки складені комісією експертів, які мають значний експертний стаж та попереджені про кримінальну відповідальність на надання неправдивих висновків.
Із зазначеним висновком суду не погоджується, оскільки він не відповідає вимогам законодавства та матеріалам справи. 
Частиною 1 статті 110 ЦПК України встановлено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.1997р. №8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» встановлено, що при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що згідно зі ст.67 КПК чи ст.62 ЦПК висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності. 
При перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи ( п. 17 ППВСУ № 8 від 30.05.1997 року). 
На її думку, зазначених вимог Закону суд не дотримався. З наданого суду висновку судово-психіатричної експертизи №53 видно, що експертиза проведена поверхнево, однобоко, формально, висновок експерта є необґрунтованим, таким, що суперечить матеріалам справи що дає підстави для сумнівів в його правильності. В матеріалах справи відсутні данні, що свідчать про наявність у ОСОБА_5 на момент складання заповіту порушень психічних процесів, психічного стану, психічних властивостей особистості, які носили яскравий характер, обмежували, виключали його здатність на момент складання заповіту правильно сприймати досліджувані події, розуміти характер своїх дій, керувати ними, передбачати їхні наслідки.
Згідно експертного висновку висновок про психічний стан ОСОБА_5 в момент складання заповіту експерт зробив на підставі медичних документів. Однак медичні документи не містять даних про наявність ознак психічного захворювання у останнього. З медичних документів вбачається, що ОСОБА_9 страждав анемією тяжкої ступені внаслідок онкопатології.
Зазначене захворювання в термальній стадії, на думку експерта, свідчить про наявність у ОСОБА_5 тяжкого симптомокомплексу з порушенням психічної діяльності, що є підставою для висновку про неспроможність останнього розуміти значення своїх дій та керувати ними. 
Отже, експерти послались на медичний діагноз, який за життя ОСОБА_5 не був поставлений лікарями, а є лише припущенням. 
Вважає, що висновок експертів зроблений на припущеннях, без належного дослідження та аналізу особливостей поведінки, висловлювань, способу життя померлого. У висновку експерта наводяться лише покази сторін свідків, які не містять конкретних фактів щодо розладу свідомості у ОСОБА_5 , а лише суперечливі відомості, логічне роз`яснення яких експерт в мотивувальній частині не надав. 
Експерт зробив висновок про психічний стан померлого на підставі медичної документації ОСОБА_5 , яка не містить висновків щодо погіршення психічного стану хворого внаслідок анемії тяжкої ступені та онкопатології та розвитку у нього недоумства на цій підставі, без наукового обґрунтування, без посилання на будь-які стандарти у сфері психіатрії, затверджені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я, як того вимагає законодавство.
Експертом було порушено принцип презумпції психічного здоров`я, визначений статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», а саме «можливий психічний розлад» бездоказово був розцінений як «реальний» без підтвердження даними з матеріалів справи. 
Зазначає, що відмовивши їй в задоволенні клопотання про проведення повторної судово-психіатричної експертизи суд, в порушення норм Закону, не надав їй можливості перевірити обґрунтовані сумніви щодо правильності висновків. 
Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, оскільки воно не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України. 

Позивач ОСОБА_1 до апеляційного суду подала письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача.
Зазначає, що висновок в апеляційній скарзі ОСОБА_2 щодо того, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позову, виходив тільки з висновків судово- психіатричної експертизи, з яким вона незгодна, оскільки цим висновком було встановлено, що заповідач ОСОБА_5 в момент складання заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, носить особистий, суто суб`єктивний характер, оскільки відповідач не є фахівцем в сфері судової психіатрії. 
Так і в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_2 піддавала сумніву та критиці висновок судово-психіатричної експертизи через неістотні, формальні й гадані недоліки.
Клопотань про залучення іншого фахівця в сфері судової психіатрії, який би міг зробити аналіз висновку судово-психіатричної експертизи, відповідачка ОСОБА_2 в суді першої інстанції не заявляла, та в апеляційній скарзі на висновки відповідного спеціаліста не посилається. Тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про проведення повторної судово-психіатричної експертизи.
Щодо заявленого в апеляційній скарзі клопотання про проведення повторної судово-психіатричної експертизи у Комунальному закладі «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради», то таке клопотання не може буди задоволено, тому що відповідно до вимог п. 3 Наказу МОЗ № 865 від 08.05.2018 року, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 14 червня 2018р. за №719/32171, судово-психіатричні експертизи проводять тільки державні спеціалізовані судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України (далі - експертні установи). Листом №03-2-22/37268/2-19 від 02.08.2019 року Міністерство охорони здоров`я України роз`яснило, що судово-психіатричні експертизи проводять не лікувальні заклади, а тільки державні спеціалізовані експертні установи. 
Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки основане не тільки на висновках судово-психіатричні експертизи, а й на інших обставинах, які були встановлені у судовому засіданні за допомогою належних та допустимих доказів. Так. в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_5 під час складання заповіту не міг та не виходив з машини до нотаріальної контори, не розумів, для чого його привезли, заповіт він підписати не міг, зміст заповіту йому ніхто не зачитував, та він його не розумів, свідками складання заповіту відповідачка ОСОБА_2 запросила свою дочку та її подругу. Усі ці обставини та висновок експертизи дали обґрунтовані підстави для ухвалення судом законного рішення.
Просить апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Краматорського міського суду від 18.09.2019 року залишити без задоволення, а рішення суду без змін. У задоволенні клопотання про проведення повторної судово-психіатричні експертизи відмовити.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та її представник адвокат Корольова О.І. підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.
Представник позивача адвокат Черненко Є.К. в судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.
Позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_3 та третя особа на боці позивача ОСОБА_10 в судове засідання не зявились, були повідомлені про час та місце розгляду справи, надали листи з проханням розглянути справу за їх відсутності.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 та її представника, представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено в суді і підтверджується доказами, відповідний стан спадкодавця в момент посвідчення заповіту. При цьому суд послався на історію хвороби померлого ОСОБА_5 , згідно якого останній в період з 08.12.2017р по 22.12.2017р перебував на лікуванні з тяжкою онкологічною хворобою та під час лікування приймав наркотичні засоби 2 рази на добу. Після виписки йому було призначено також наркотичні анальгетики за необхідності. 
Крім того, відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №53 від 17.04.2019 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , страждав психічними розладами, соматогено зумовленими, з важким астенічним синдромом наростаючим інтелектуально-мнестичним зниженням, з періодичними порушеннями свідомості різного ступеня, на фоні раку шлунку Т2Н1МО (термінальна стадія), стан після оперативного лікування, курсів ПХТ і не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Стороною відповідача не надано належних доказів на спростування висновків експертів, відповідно до яких померлий на момент укладення оспорюваного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є рідною донькою померлого ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (серія НОМЕР_1 від 05.10.2004р, актовий запис №563) та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 13.01.2016р за №00016194650 щодо зміни прізвища заявниці « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_12 » після реєстрації шлюбу (А.С.10, 11).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер у віці 80 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Краматорським МВ ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області 05.01.2018р повторно, (серія НОМЕР_2 , актовий запис №3) (а.с.6).
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належав померлому на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок Серії НОМЕР_3, виданого 28.11.2003 р. виконавчим комітетом Краматорської міської ради (а.с.12-14).
Також встановлено, що за життя,  27 грудня 2017 року, ОСОБА_5 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів усе майно, яке буде належати йому на день його смерті, в рівних частках кожній: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відповідачкам у справі (а.с.5).
Цей заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Соловйовою С.С. за реєстровим №5689 в присутності свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , та підписано ОСОБА_6 , у зв`язку з тим, що ОСОБА_5 не зміг самостійно підписати та прочитати текст заповіту.
Згідно повідомлення приватного нотаріуса Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Стародубцевої Л.В. від 14.11.2018р за №526/01-16 встановлено, що після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , на підставі заяви його доньки ОСОБА_1 заведена спадкова справа. Друга донька спадкодавця - ОСОБА_4 , 09.06.2018р надала нотаріусу заяву про відмову від спадщини. Крім того, до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звертались: ІНФОРМАЦІЯ_6 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - ОСОБА_2 (а.с.81).

Відповідно до положень ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За змістом ст.1217 ЦК України, спадкування може здійснюватись за заповітом, або за законом.
Відповідно до визначення, яке міститься в ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Згідно з ч.1 та 2 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема  зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.  Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.  Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно з ч.1 ст.30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Стаття  225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до ч.1 даної статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи.
У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченому частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

В матеріалах справи є витяг з історії хвороби ОСОБА_5 №6231/2121, згідно якого він ( ОСОБА_5 ) в період з 08.12.2017р по 22.12.2017р перебував на лікуванні з тяжкою онкологічною хворобою та під час лікування приймав наркотичні засоби 2 рази на добу. Після виписки рекомендовано призначення наркотичних анальгетиків за необхідності (а.с.7-9). 
Під час розгляду даної справи, з метою встановлення наявності такого стану у заповідача на момент складення заповіту, ухвалою суду першої інстанції від 28 березня 2019 року, за клопотанням позивача, призначалась посмертна судово-психіатрична експертиза (а.с.118, 119).
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №53 від 17.04.2019 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , страждав психічними розладами, соматогено зумовленими, з важким астенічним синдромом нарастаючим інтелектуально-мнестичним зниженням, з періодичними порушеннями свідомості різного ступеня, на фоні раку шлунку Т2Н1МО (термінальна стадія), стан після оперативного лікування, курсів ПХТ. Супутній діагноз: анемія важкого ступеня вторинного характеру. В період складання заповіту від 27.12.2017р, серія НМХ 382516, посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Соловйовою С.С., реєстр №5659, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.121-130). 

На думку колегії суддів, висновок експертизи не викликає сумнівів в його правильності, незаконності чи необґрунтованості, таким що складений з порушенням норм діючого законодавства.

Щодо посилання відповідача та його представника на необґрунтоване відхилення клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, зазначені доводи спростовується матеріалами справи, медична документація, яка містилась в матеріалах справи на час проведення експертизи, була досліджена судовими експертами з наданням відповідних оцінок; обґрунтованих підстав для сумнівів щодо висновків проведеної експертизи  відповідачем, на переконання колегії, не наводилось, тому у суду першої інстанції не було підстав визнавати наявність дефектів висновку експертів (необґрунтованості, неповноти або його неясності) та вважати його неналежним доказом.

Посилання скаржника на показання свідків сторони відповідача, згідно з якими заповідач усвідомлював значення своїх дій на день складання заповіту, не впливають на обґрунтованість рішення суду першої інстанції зводяться до переоцінки доказів.

Колегія суддів зазначає, що приписами статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, суд першої інстанції, оцінивши всі наявні в матеріалах справи докази, дійшов обґрунтованого висновку про  перебування заповідача у момент укладення спірного правочину у стані, що перешкоджав йому усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, а відтак мало місце не додержання вимог, необхідних для чинності правочину, встановлених ст.203 ЦК України.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін, з врахуванням п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 18 вересня 2019 року залишити без задоволення.
Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 18 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст судового рішення складено 11 лютого 2020 року.

Головуючий суддя                                                           О.В. Агєєв