Ухвала
Іменем України
29 січня 2020 року
м. Київ
справа № 607/1061/16-ц
провадження № 61-1561ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,  
Коротенка Є. В., 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 05  грудня 2019 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат,
ВСТАНОВИВ:
25 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про перегляд рішення апеляційного суду Тернопільської області
 від 26 вересня 2016 року за нововиявленими обставинами.
Заява мотивована тим, що 22 серпня 2019 року Верховний Суд прийняв постанову у цивільній справі № 369/3340/16-ц, у якій були встановлені істотні для даної справи обставини, які не були встановлені, ні Тернопільським міськрайонним судом, ні апеляційним судом Тернопільської області, також не були відомі йому на час розгляду справи. Вказує на те, що апеляційний суд Тернопільської області, скасовуючи рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 травня 2016 року, вважав, що зобов`язання, яке існувало в нього перед ОСОБА_2 згідно розписки є грошовим. Однак Верховний Суд у вищевказаних справах встановив істотні обставини, що не були встановлені апеляційним судом Тернопільської області та не були відомі йому, а саме, правові підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних відсутні, оскільки у письмовому документі, що був написаний ним 23 червня 2011 року не зазначений обов`язок повернення грошових коштів на вимогу ОСОБА_2 . Зобов`язання, яке існувало у нього перед ОСОБА_2 було майновим, а не грошовим. На підставі вищевказаного відсутні правові підстави для застосування статті 625 ЦК України щодо стягнення збитків від інфляції та трьох відсотків річних. Заявник вказує, що про постанову Верховного Суду від 22 серпня 2019 року йому стало відомо 27 серпня 2019 року після її опублікування в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а тому у відповідності до пункту 1 частини першої статті 424 ЦПК України він подав заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами з підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України у встановлений законом строк. На підставі вищенаведеного ОСОБА_1 просив задовольнити заяву та скасувати рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року за нововиявленими обставинами та залишено вказане рішення суду в силі.
16 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся через засоби поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження рішення апеляційного суду Тернопільської області 
від 26 вересня 2016 року з підстав, встановлених пунктом 3 частини другої статті 394 ЦПК України.
Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року, клопотання про зупинення виконання рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року, клопотання про зменшення розміру судового збору за подання касаційної скарги на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року повернуто заявнику без розгляду.
У клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, заявник просить поновити строк на касаційне оскарження ухвали Тернопільського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року.
Клопотання мотивовано тим, що копію оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції заявник отримав через засоби поштового зв`язку рекомендованим листом за штрихкодовим ідентифікатором № 4600114508570 лише 08 січня 2020 року. На підтвердження зазначеного заявником додано копію конверта та роздруківку з веб-сайту АТ «Укрпошта» про рух та вручення даного поштового відправлення адресату. 
Згідно з частиною другою статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. 
Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Тернопільського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року підлягає задоволенню, оскільки причини пропуску цього строку є поважними.
Касаційна скарга ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Тернопільського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року мотивована тим, що апеляційним судом неповно з`ясовано усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду. У постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц були встановлено істотні для даної справи обставини, які не були встановлені ні Тернопільським міськрайонним судом ні апеляційним судом Тернопільської області та не були і не могли бути відомі заявнику. 
ОСОБА_1 вказував, що правові підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних відсутні, оскільки у письмовому документі, що був написаний ним 23 червня 2011 року не зазначений обов`язок повернення грошових коштів на вимогу ОСОБА_2 . Зобов`язання, яке існувало у нього перед ОСОБА_2 було майновим, а не грошовим, а тому відсутні правові підстави для застосування 
статті 625 ЦК України. 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що апеляційним судом  безпідставно відкинуто нововиявлені обставини, що були встановлені у Висновку експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи та судового-економічної експертизи, що були проведені в рамках цивільної справи № 607/11325/18.
Вивчивши касаційну скаргОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Тернопільського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що у лютому 2016 року 
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних нарахувань.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 травня 2016 року позовні вимоги  ОСОБА_2 задоволено частково. 
Стягнено зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні нарахування у розмірі 16 544,62 грн та відшкодовано позивачеві 551,20 грн судового збору.  
Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 червня 2016 року доповнено резолютивну частину рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 травня 2016 року висновком по суті інших позовних вимог ОСОБА_2 і зазначено, що у задоволенні позовних вимог у іншій частині відмовлено.
Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 
від 26 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове, яким стягнено зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні нарахування у розмірі 953 736,81 грн і відшкодовано позивачеві 13 589,00 грн судового збору.  
Постановою Верховного Суду від 23 травня 2018 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 рокузалишено без змін.
Поновлено виконання рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року. 
ОСОБА_1 , звернувшись 25 вересня 2019 року до суду із заявою про перегляд рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року за нововиявленими обставинами, послався на те, що апеляційний суд Тернопільської області, скасовуючи рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 травня 2016 року вважав, що зобов`язання, яке існувало в нього перед ОСОБА_2 згідно розписки є грошовим. Однак Верховний Суд у справі № 369/3340/16-ц, встановив істотні для даної справи обставини, які не були встановлені ні Тернопільським міськрайонним судом ні апеляційним судом Тернопільської області та не були відомі йому. Заявник вказував, що правові підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних відсутні, оскільки у письмовому документі, що був написаний ним 23 червня 2011 року не зазначений обов`язок повернення грошових коштів на вимогу ОСОБА_2 . Зобов`язання, яке існувало у нього перед ОСОБА_2 було майновим, а не грошовим, а тому відсутні правові підстави для застосування статті 625 ЦК України. 
Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.
Пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України передбачено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.
Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом. При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову (частини четверта та п`ята статті 423 ЦПК України).
За змістом вказаної правової норми нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику.
Нововиявленими є лише такі обставини, які: входять до предмета доказування у відповідній справі, обґрунтовують вимоги або заперечення сторін, можуть вплинути на висновки суду про права й обов`язки її учасників або мають інше істотне значення для правильного вирішення спору; існували на час розгляду справи, рішення в якій переглядається; спростовують фактичні дані, покладені в основу такого рішення; не були встановлені судом, який ухвалював це рішення; не були та не могли бути відомі на час розгляду справи особі, яка звертається із заявою про перегляд зазначеного рішення, та стали відомими тільки після його ухвалення.
Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).
Процедура скасування остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).
Таким чином необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.
При цьому процесуальні недоліки розгляду справи, зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення апеляційного суду Тернопільської області 
від 26 вересня 2016 року за нововиявленими обставинами, виходив з того, що викладені у заяві обставини не можуть слугувати нововиявленими обставинами для перегляду рішення суду, оскільки вони не відповідають усім необхідним умовам для тих обставин, які можуть вважатися нововиявленими
та вже були предметом дослідження в суді першої та апеляційної інстанції, а правильність відповідних правових висновків щодо цих обставин підтверджена за наслідками касаційного перегляду у даній справі.
Дійшовши висновку, що обставини, на які посилається заявник, не є нововиявленими обставинами в розумінні вимог статті 423 ЦПК України, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви 
ОСОБА_1 про перегляд рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року за нововиявленими обставинами.
За правилами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.
За змістом пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Тернопільського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Доводи касаційної скарги, що є аналогічними тим, що були викладені в апеляційній скарзі, і їм дана належна правова оцінка, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника з його змістом.
Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Клопотання ОСОБА_1 задовольнити.
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Тернопільського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду 
від 05  грудня 2019 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                          В. П. Курило
  
А. Ю. Зайцев
 
Є. В. Коротенко