Ухвала
Іменем України 
18 лютого 2020 року
м. Київ
провадження № 51-789 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого –       ОСОБА_1 ,
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 травня 2019 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 3 грудня 2019 року відносно нього.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 травня 2019 року
 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя с. Шеметове, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
 
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами, строком на 3 роки. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком терміном 3 роки.
 
Вирішено питання щодо цивільного позову, речових доказів та процесуальних витрат по кримінальному провадженні.
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 3 грудня 2019 року апеляційну скаргу захисника в інтересах ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 травня 2019 року - без змін.
 
За вироком суду ОСОБА_4 визнаний винуватим у тому, що він 3 листопада 2018 року, приблизно о 17:30 год., в темний час доби, керуючи технічно справним автомобілем «Opel Vectra», реєстраційний номери (BG) НОМЕР_1 (реєстрація республіка Болгарія), здійснюючи рух біля будівлі № 38 по вул. Європейська з боку вул. 1-го Травня в напрямку вул. Ярослава Мудрого у м. Роздільна Одеської області, проявляючи злочинну самовпевненість, порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 «б», 12.3 Правил дорожнього руху України, маючи об`єктивну та реальну можливість своєчасного виявлення велосипедиста, який зліва направо за ходом руху автомобіля перетинав проїзну частину дороги по нерегульованому пішохідному переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.1 та дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2, не урахував дорожню обстановку, не прийняв заходів щодо зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу аж до повної його зупинки перед лінією руху велосипедиста, продовжив подальший рух в зазначеному режимі та внаслідок необережних дій допустив наїзд передньою частиною кузову на праву частину велосипеда «Ardis «Славутич», на якому перебував та здійснював рух ОСОБА_5 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди останній отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці.
Допущені водієм ОСОБА_4  порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 (б), 12.1 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із виникненням дорожньо-транспортної події та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілого   ОСОБА_5 .
 
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі засуджений вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Зазначає, що суди помилково дійшли висновку про необхідність призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, строком на 3 роки, оскільки ними належним чином не було враховано даних про його особу, пом`якшуючі обставини, а також той факт, що єдиним джерелом доходу є здійснення ним нерегулярних пасажирських перевезень. Просив вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 травня 2019 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 3 грудня 2019 року змінити, пом`якшити покарання, виключивши призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.  
 
Мотиви Суду
 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
 
У касаційній скарзі засуджений не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію своїх дій. Натомість, вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість.
 
На думку колегії суддів ці доводи є безпідставними.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення зокрема є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
 
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.
 
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
 
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
 
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
 
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
 
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
 
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
 
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
 
Так, ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого  ч. 2 ст. 289 КК, який згідно з вимогами ст. 12 КК України є тяжким злочином.
 
Із аналізу судових рішень вбачається, що обираючи засудженому міру примусу, суд послався на обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, визнання вини, надання допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину, добровільне відшкодування майнової шкоди, спричиненої злочином, відсутність обставин, що його обтяжують, дані про особу винного, зокрема те, що він вперше вчинив злочин, має на утриманні малолітню доньку, задовільно характеризується по місцю проживання та колишньої роботи, а тому призначив покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
 
Разом з цим, урахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, зокрема висновок досудової доповіді органу пробації, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення винного без реального відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України.
 
Крім цього, з урахуванням думки потерпілої ОСОБА_6 , яка на суворому покаранні не наполягала, але вважала, що обвинуваченого необхідно позбавити права керувати транспортними засобами, а також того, що від протиправних дій ОСОБА_4 , що призвели до ДТП, настала смерть людини, суд прийшов до висновку про доцільність призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, строком на 3 роки.
 
В свою чергу, апеляційний суд погодився із вказаними висновками місцевого суду, та вказав, що з огляду на обставини справи, наявність пом`якшуючих обставин, даних про особу обвинуваченого, звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованим, а встановлений іспитовий строк буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним в подальшому нових злочинів. 
 
Погодився суд апеляційної інстанції із доцільністю призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, строком на 3 роки. Зокрема, судом було вказано, що захисник доказів на підтвердження того факту, що єдиним джерелом доходу обвинуваченого є здійснення нерегулярних пасажирських перевезень, не надав.
 
Верховний Суд зазначає, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації. 
 
На думку Суду, здійснення діяльності, яка полягає у наданні послуг із пасажирських перевезень з метою отримання прибутку, повинно стимулювати водія безухильно та з особливою уважністю дотримуватися правил дорожнього руху, оскільки їх порушення ставить під небезпеку життя і здоров`я інших людей,  може призвести не тільки до втрати права на керування транспортним засобом, а й до позбавлення можливості отримувати дохід.
 
Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення нових злочинів.
 
На думку Верховного Суду, висновки судів попередніх інстанцій з урахуванням обставин цього кримінального провадження відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості при призначенні покарання.
 
Касаційна скарга засудженого не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень.
 
Переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника, на вирок місцевого суду, суд апеляційної інстанції належним чином перевірив викладені у ній доводи, визнав їх безпідставними, мотивувавши своє рішення та зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
 
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого немає.
 
З цих підстав Суд постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 травня 2019 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 3 грудня 2019 року відносно нього.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                             ОСОБА_3