КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                                 Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/3451/2020  
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
  м. Київ                                                                                              Справа № 761/9977/18

13 лютого 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  -  Ратнікової В.М.
суддів                         -  Левенця Б.Б.
                                    -  Борисової О.В.
при секретарі             -   Масловській К.І.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Мальцева Д.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» про стягнення пені та моральної шкоди,-
 
                                     в с т а н о в и в:
 
12 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» про стягнення пені та моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначив, щоміж ним та Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» було укладено договір №980-052-000000150 від 25.02.2015 року банківського рахунку «Поточний рахунок для обслуговування строкового вкладу (депозиту)» та відкрито на його ім`я поточний рахунок № НОМЕР_1 .
Також 19.02.2015 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахуновий центр» було укладено через повіреного ПАТ «Банк Михайлівський» договір позики №980-052-000069032 від 25.02.2015 року терміном на 540 днів до 18.08.2016 року.
Додатковою угодою від 15.06.2015 року до договору  №980-052-000069032 від 19.02.2015 року було внесено зміни до п.1 п.п.1.2. Розділу 1 договору та погоджено, що сума коштів, яка передається стороною 1 стороні 2 складає 192000 грн.
Платіжним дорученням №15450 від 19.05.2016 року кошти в розмірі 192000 грн. було перераховано Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» на його поточний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в ПАТ «Банк Михайлівський».
На підставі рішення Правління Національного банку України від 23.05.2016 року №14/БТ  «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» - виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 23.05.2016 року було прийнято рішення №812 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський».
Рішенням Правління Національного банку України від 12.07.2016 року №124-РШ «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» - виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12 липня 2016 року №1213 про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» з 13 липня 2016 року та призначено Уповноважену особу Фонду на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» - Ірклієнка Юрія Петровича.
Зазначав, що на час введення в ПАТ «Банк Михайлівський» тимчасової адміністрації, згідно виписки по особовим рахункам станом на 23.05.2016 року, на його поточному рахунку № НОМЕР_1 , відкритому в ПАТ «Банк Михайлівський» знаходилися грошові кошти в сумі 192000 грн., які відшкодовуються за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у відповідності до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
18 липня 2016 року він звернувся із заявою до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про включення його до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Разом з тим, грошові кошти в сумі 192000 грн. були повернуті йому Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, як вкладнику ПАТ «Банк Михайлівський», лише 05 квітня 2017 року.
З урахуванням  того, що грошові кошти безпідставно не  виплачувались йому Фондом  гарантування вкладів  фізичних осіб "  на протязі 9 місяців, тобто з 15 червня 2016 року по 05 квітня 2017 року, він має право на стягнення з Фонду пені в розмірі 3 % вартості послуг за кожен день прострочення на підставі ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та моральної шкоди на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
З огляду на вказане,  просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 382 880 грн., а саме: пеню в розмірі 362 880грн. та моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» про стягнення пені та моральної шкоди - відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 23 грудня 2019 року позивач ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 року та ухвалити нове судове  рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 року є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального права.  Зазначив, що суд  першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що норми Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюються на правовідносини, що склались  між сторонами у даній справі та що вказані правовідносини регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним та пріоритетним відносно інших законодавчих актів України. Вважає, що на даний спір розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів», а тому суд першої інстанції при вирішенні вказаного спору по суті  безпідставно не застосував  норми  матеріального права, які підлягали застосуванню, що призвело до ухвалення незаконного рішення. 
Також помилковим є висновок суду  першої інстанції про те, що позивач  звернувся до відповідача із заявою про виплату грошових коштів після введення в банку тимчасової адміністрації, а тому стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є неможливим. При цьому звертає увагу на те, що на момент введення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський» грошові кошти вже обліковувалися на його рахунку.
Посилається на  безпідставність висновку суду першої інстанції про те, що під час дії тимчасової адміністрації не здійснюється відшкодування штрафних санкцій на користь  кредиторів банку.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб просить апеляційну скаргу залишити без задоволення посилаючись на те, що у ПАТ «Банк Михайлівський» було розпочато процедуру ліквідації, а тому порядок задоволення майнових вимог вкладників та інших кредиторів банку регулюється виключно Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і підстави для стягнення грошових коштів  з Фонду на користь позивача у іншому порядку, ніж передбачено вказаним Законом - відсутні. Крім того, чинне спеціальне законодавство не передбачає  нарахування та стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб пені за період затримки виплати  гарантованої суми.
В судовому  засіданні представник відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб адвокат Сидоренко Юлія Анатоліївна проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Позивач ОСОБА_1 та третя особа Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» в судове засідання повторно не з`явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися  у встановленому  законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 25.02.2015 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1  було укладено договір № 980-052-000000150 банківського рахунку «Поточний рахунок для обслуговування строкового вкладу (депозиту)», відповідно до умов якого позивачу було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 в гривні.
19.05.2016 року на рахунок № НОМЕР_1 зараховано грошові кошти в розмірі 192 000 грн., які надійшли від Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» згідно з договором № 980-052-000069032 від 25.02.2015, що підтверджується платіжним дорученням №15450 від 19 травня 2016 року та випискою по особовим рахункам.
На підставі рішення Правління Національного банку України №14/БТ від 23 травня 2016 року «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №812 від 23 травня 2016 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасовому адміністратору банку».
Згідно рішення виконавчої дирекції Фонду від 13 червня 2016 року №991 «Щодо продовження строку тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Банк Михайлівський» продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» з 23 червня 2016 року по 22 липня 2016 року.
На виконання рішення правління Національного банку України від 12 липня 2016 року №124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 12 липня 2016 року №1213 «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку», яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» з 13 липня 2016 року по 12 липня 2018 року включно.
18.07.2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про включення його до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами.
У подальшому позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до відповідача через невиплату вкладу.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.10.2016 року відкрито провадження по справі № 826/16817/16 за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Ірклієнка Юрія Петровича, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Волкова Олександра Юрійовича про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчиняти дії.
05.04.2017 року відповідачем були виплачені позивачу грошові кошти з його рахунку, відкритого в ПАТ «Банк Михайлівський» в розмірі 192 005, 80 грн. та в межах гарантованої Законом суми, що підтверджується меморіальним ордером № 1014686.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.12.2017 року  було закрито провадження по справі по справі № 826/16817/16 за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Ірклієнка Юрія Петровича, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Волкова Олександра Юрійовича про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчиняти дії, - у зв`язку з відмовою позивача від позову.
Звертаючись до суду з  позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» про стягнення пені та моральної шкоди,  ОСОБА_1 посилався на те, що у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем свого обов`язку щодо виплати йому  гарантованої суми грошового вкладу, він має право на відшкодування пені та моральної шкоди.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» про стягнення пені та моральної шкоди, суд першої інстанції  посилався на те, що  позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату грошових коштів з його рахунку вже після того, як в банку було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Посилався на те, що під час дії у банку   тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування штрафних санкцій (пункт 3 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Крім того, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах, а тому положення  ч.5 ст. 10 та ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» не можуть бути застосовані при вирішенні питання про стягнення з відповідача  на користь позивача пені та моральної шкоди.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю  погодитись не може, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.  
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Разом з тим відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).
З аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.  
Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), натомість визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом України від 23 лютого  2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI). Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Цей Закон є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.
Згідно із частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.
На підставі частин першої та другої статті 6 цього Закону в межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.
Відповідно до частин першої та другої статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. гривень. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.
У разі прийняття НБУ рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України від  07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку (частина шоста статті 26 Закону № 4452-VI).
Нормами статті 27 цього Закону установлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, зокрема: уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку; уповноважена особа Фонду формує перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду; Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті Фонду та оприлюднює оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам у газеті «Урядовий кур`єр» або «Голос України».
Відповідно до частини першої статті 28 цього Закону Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.
За приписами частини першої статті 54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону НБУ, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.
Гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими Законом № 4452-VI. Для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.
Правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер. У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна). А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду.
Отже, спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн. (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону № 4452-VI не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. А тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суд, від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц, від  23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц, від 10 квітня 2019 року справі   № 761/10730/18, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 761/2499/18 та від 18 вересня 2019 року у справі № 194/1149/17.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справі, що переглядається,   ОСОБА_1 просить стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб  на його користь  пеню та відшкодувати моральну шкоду на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». Підставами для стягнення  пені та моральної шкоди  зазначає несвоєчасну виплату йому  Фондом гарантування вкладів фізичних осіб гарантованого відшкодування за договором банківського рахунку, укладеним з неплатоспроможним банком - ПАТ «Банк Михайлівський».
Вказані майнові вимоги заявлені позивачем не до банку-боржника, а до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб  та стосуються правомірності дій останнього, пов`язаних із своєчасністю виплати  позивачу гарантованого відшкодування.  
Такий спір пов`язаний із виконанням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб владної управлінської функції з організації виплати суми гарантованого відшкодування та застосування відповідальності за несвоєчасне виконання такої виплати, а тому колегія суддів приходить до висновку, що  спір у справі  за позовом  ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги  щодо  предмету спору Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» про стягнення пені та моральної шкоди є публічно-правовим і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Вказані висновки узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18, та висновками об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 5 вересня 2019 року у справі № 761/11256/17 та висновками Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі № 725/5833/16-ц.
У справі, яка переглядається, вирішуючи позовні вимоги по суті, суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував, безпідставно прийняв до провадження справу, що підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно ч.2 ст. 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього  Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Згідно вимог  п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України,  суд своєю ухвалою  закриває провадження у справі, якщо  справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 року підлягає скасуванню, а провадження у справі   за позовом  ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги  щодо  предмету спору Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» про стягнення пені та моральної шкоди необхідно закрити.
Керуючись ст.ст.2,4,19 КАС України, ст.ст.  19, 255, 367, 368, 374, 377, 381 - 384  ЦПК України, суд,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 року скасувати.
Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмет спору Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на  ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» про стягнення пені та моральної шкоди - закрити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але  може бути оскаржена у касаційному порядку  до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови  складено 14 лютого 2020 року. 

Головуючий:                                             Судді: