ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

20 лютого 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/5422/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
за участю секретаря судового засідання Комар Н.В.      
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року (суддя Стрельнікова Н.В.) у справі №280/5422/19 за позовом ОСОБА_1 до Комунарського відділу державної виконавчої служби м.Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , про визнання протиправною та скасування постанови, -

                                                      в с т а н о в и В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати протиправною та скасувати постанову ВП №10453661 від 04.10.2019 про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 33814,32 грн. винесену державним виконавцем Комунарського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя.
В обґрунтування заявлених вимог позивач, зокрема, посилався на те, що при прийнятті оскаржуваної постанови державний виконавець керувався статтями 11 та 71 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року №1404-VIII у редакції відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості за сплати аліментів" від 07.12.2017 №2234- VIII, який набрав чинності з 06.02.2018 року. Позивач вказує на те, що зазначені норми не мають зворотної дії у часі, а тому санкції на підставі даних норм можуть бути застосовані лише у випадку, якщо заборгованість виникла після набрання чинності цими нормами права. Зазначаючи те, що заборгованість позивача зі сплати аліментів виникла за період з листопада 2008 року по липень 2019 року, позивач вважав, що застосування Закону №1404- VIII в редакції Закону 2234- VIII при винесенні оскаржуваної постанови суперечить вимогам Конституції України та Цивільного кодексу України.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
За наслідками розгляду справи судом першої інстанції зроблено висновок про те, що у відповідності із положеннями Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час прийняття державним виконавцем оскаржуваної постанови, для застосування державним виконавцем заходів, визначених частиною 4 статті 27 та статтею 71 Закону України "Про виконавче провадження", визначальним чинником є сам факт наявності заборгованості у встановленому розмірі на момент прийняття рішення про накладення штрафу та стягнення виконавчого збору, а не період, за який вона виникла. У зв`язку із змінами, які були внесені до Закону України «Про виконавче провадження» та які набули чинності з 28.08.2018р., державний виконавець має право прийняти рішення про накладення на боржника штрафу у виконавчому провадженню по примусовому виконанню судового рішення про стягнення аліментів за встановленням, зокрема, двох юридичних фактів, а саме: станом на 28.08.2018 року (та у подальшому на день прийняття відповідного рішення) боржник має заборгованість зі сплати аліментів та розмір заборгованості із сплати аліментів учасником виконавчого провадження не оспорений у судовому порядку.
З цих підстав, встановивши те, що на день прийняття оскаржуваної постанови про накладення штрафу позивач був боржником і його заборгованість станом на 01.10.2019 року зі сплати аліментів за виконавчим документом складала 67628,64 грн., суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість оскаржуваної постанови державного виконавця.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач посилається на те, що норми права, які набули чинності після виникнення заборгованості зі сплати аліментів та якими вводилась відповідальність боржника у вигляді штрафу, не можуть бути застосовані у спірних відносинах, з огляду на принцип не зворотності їх дії у часі. Крім цього позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було надано оцінки іншим аргументам, з якими позивач пов`язував неправомірність оскаржуваної постанови, а саме те що: відповідачем несвоєчасно було направлено оскаржувану постанову позивачу; у постанові про накладення штрафу у вступній частині стягувачем визначено ОСОБА_3 , а в резолютивній частині стягувачем визначено Комунарський відділ державної виконавчої служби м.Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області; в мотивувальній частині постанови не зазначено мотиви, з яких виконавець прийняв відповідне рішення, і посилання на норми закону, на підставі якого винесено постанову; виконавцем не дотримано строків відкриття виконавчого провадження відносно виконання постанови про накладення штрафу.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що на виконанні Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебуває виконавче провадження ВП №10453661 на підставі виконавчого листа №2-1628, виданого 05.06.2007 року про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 щомісячно в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення сином повноліття, починаючи з 19.03.2017 року.
Відповідно до розрахунку заборгованості від 01.10.2019 року згідного, якого рахується за ОСОБА_1 станом на 01.10.2019 року включно загальна сума заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим документом складає 67628,64 грн.
ОСОБА_5 подано до державної виконавчої служби заяву про повернення виконавчого документу №21628 виданого 05.06.2007 року.
Державним виконавцем Комунарського відділу державної виконавчої служби м.Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 04.10.2019 року у ВП №10453661 складено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, який повернуто без виконання на підставі заяви та на момент завершення виконавчого провадження борг по аліментам складає 67628,64 грн.
04.10.2019 року державним виконавцем Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Лавровою К.А. в межах виконавчого провадження №10453661 винесено постанову про накладення штрафу. 
Згідно з ч.14 ст.71 Закону України "Про виконавче провадження" накладено штраф на ОСОБА_1 на користь стягувача у розмірі 33814,32 грн. 
21.10.2019 року державним виконавцем Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя  Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №60276962, про стягнення з позивача на користь Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя  Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області штрафу у розмірі 33814,32 грн.
Правомірність та обґрунтованість постанови про накладення штрафу є предметом спору, який передано на вирішення суду.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, з огляду на таке.
28.08.2018 року набрав чинності Закон України від 03.07.2018 року № 2475-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" (далі - Закон №2475-VIII).
Відповідно до Закону № 2475-VIII частина 4 ст.11 Закону № 1404-VIII «Про виконавче провадження» викладена в такій редакції - "Строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1 - 4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання".
Крім того, Законом № 2475-VIII стаття 71 Закону № 1404-VIII доповнена частиною 14 наступного змісту:
"За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.
Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу".
З урахуванням змін, які були внесені до Закону України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції правильно виходив з того, що з 28.08.2018 року Законом України "Про виконавче провадження" встановлено строк обчислення державним виконавцем заборгованості зі сплати аліментів (заборгованість за один рік, заборгованість за два роки, заборгованість за три роки, тощо) саме для застосування заходів, передбачених ч. 14 ст. 71 Закону № 1404-VIII, і цей строк обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання. 
З цих підстав суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з 28.08.2018 року державний виконавець має право прийняти рішення про накладення на боржника штрафу у виконавчому провадженню по примусовому виконанню судового рішення про стягнення аліментів за встановленням, зокрема, двох юридичних фактів, а саме: станом на 28.08.2018 року (та у подальшому на день прийняття відповідного рішення) боржник має заборгованість зі сплати аліментів та розмір заборгованості із сплати аліментів учасником виконавчого провадження не оспорений у судовому порядку.
При цьому суд першої інстанції правильно зазначив те, що для застосування державним виконавцем заходів, визначених частиною 14 статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", визначальним чинником є сам факт наявності заборгованості у встановленому розмірі на момент прийняття рішення про накладення штрафу, а не період, за який вона виникла.
Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються із загальним принципом права відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, згідно якої, дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року у справі 1-7/99).
Отже оскільки виконавче провадження по примусовому виконанню судового рішення про стягнення аліментів мало місце під час дії Закону України «Про виконавче провадження», із змінами внесеними Законом № 2475-VIII, то у межах такого виконавчого провадження державний виконавець мав право накласти на боржника штраф, який передбачений частиною 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Щодо інших аргументів позивача, які наведені в апеляційній скарзі та з якими позивач також пов`язує незаконність оскаржуваної постанови державного виконавця, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Так, вказуючи на незаконність постанови державного виконавця про накладення штрафу, позивач посилається на те, що державним виконавцем несвоєчасно було направлено оскаржувану постанову позивачу, а також виконавцем не дотримано строків відкриття виконавчого провадження відносно виконання постанови про накладення штрафу.
З приводу таких аргументів позивача слід зазначити те, що предметом спору у цій справі є не дії державного виконавця щодо своєчасності направлення постанови позивачу чи своєчасності відкриття виконавчого провадження, а правомірність та обґрунтованість самої постанови про накладення штрафу, а отже такі аргументи не можуть бути підставою для висновку щодо неправомірності чи необґрунтованість оскаржуваної постанови.
З приводу аргументів позивача про те, що в оскаржуваній постанові не визначено підстав для її прийняття та відсутнє посилання на норми закону, на підставі якого винесено постанову, слід зазначити те, що у постанові державного виконавця про накладення штрафу від 04.10.2019р. зазначено як розмір заборгованості позивача по сплаті аліментів, що є підставою для застосування штрафу так зазначено і норму права, на підставі якої такий штраф застосовується - частина 14 статті 71 Закону України "Про виконавче провадження".
Отже зазначені аргументи позивача також не можуть бути підставою для висновку про неправомірність чи необґрунтованість оскаржуваної постанови.
Відносно аргументів позивача про те, що у вступній частині постанови про накладення штрафу стягувачем визначено ОСОБА_3 , а в резолютивній частині стягувачем визначено Комунарський відділ державної виконавчої служби м.Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, слід зазначити таке.
Як зазначено вище, у відповідності із частиною 14 статті 71 Закону України "Про виконавче провадження" суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.
Отже вказаною нормою визначено те, що стягнуті суми штрафу перераховуються стягувачу у виконавчому провадженні про стягнення аліментів. У свою чергу вказаною нормою права не визначено того, що стягувач у виконавчому провадженні про стягнення аліментів є і стягувачем у виконавчому провадженні по примусовому стягненню застосованого штрафу. Визначальним є те, що стягнуті суми штрафів перераховуються державним виконавцем стягувачу у виконавчому провадженні про стягнення аліментів.
З огляду на викладене, дослідивши аргументи позивача, з якими останній пов`язував як незаконність оскаржуваної постанови державного виконавця так і рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року у справі №280/5422/19 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328 329 КАС України.
Повний текст постанови складено 20.02.2020р.
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк