ПОСТАНОВА
Іменем України

11 лютого 2020 року 
Київ
справа №2а-1294/10/1670
адміністративне провадження №К/9901/24831/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Хохуляка В.В., суддів: Бившевої Л.І., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Кременчуцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 18.06.2015 (суддя Молодецький Р.І.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2015 (головуючий суддя Мінаєва О.М., судді: Шевцова Н.В., Макаренко Я.М.) у справі №2а-1294/10/1670 за позовом Комунального підприємства "Кременчуцьке підрядне спеціалізоване шляхове ремонтно-будівельне управління" до Кременчуцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

КП "Кременчуцьке підрядне спеціалізоване шляхове ремонтно-будівельне управління" звернулося до адміністративного суду з позовом до Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 18.06.2015, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2015, позов частково задоволено.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій Кременчуцька ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області звернулася із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 18.06.2015, ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2015, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.10.2016 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 18.06.2015 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2015 у справі №2а-1294/10/1670.

Відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII з Вищого адміністративного суду України до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду передано матеріали адміністративної справи №2а-1294/10/1670 згідно правил підпункту 4 частини першої Розділу VІІ Перехідних положень цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 10.02.2020 розгляд справи призначено у попередньому судовому засіданні на 11.02.2020.
В обґрунтування своїх вимог податковий орган посилається на те, що в ході проведеної перевірки встановлено відсутність здійснення господарської діяльності позивача з його контрагентами. На думку відповідача, укладені між позивачем та ТОВ «Анга», ТОВ «Крембудінвест», ТОВ «Нефтекор-СК», ПП «Італ-плюс» правочини є нікчемними, юридичних наслідків в податковому обліку не створюють. У касаційній скарзі відповідач дублює висновки акту перевірки, доводи касаційної скарги є тотожними з аргументами заперечення на позов та апеляційної скарги.
Позивачем подані заперечення на касаційну скаргу, де КП "Кременчуцьке підрядне спеціалізоване шляхове ремонтно-будівельне управління" вказує, що вважає касаційну скаргу необґрунтованою, доводи відповідача не відповідають дійсності та були спростовані у ході судового розгляду.

Верховний Суд, переглянувши постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що Кременчуцькою ОДПІ була проведена виїзна планова перевірка КП "Кременчуцьке підрядне спеціалізоване шляхове ремонтно-будівельне управління" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2008 по 30.09.2009, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2008 по 30.09.2009.
За результатами перевірки складено акт 29.12.2009 №6529/23-209/03332033.
Перевіркою встановлено, що позивачем порушені, зокрема: 
вимоги пункту 5.1 статті 5, підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого занижено податок на прибуток у періоді, який перевірявся, на загальну суму 45543,00грн.;
вимоги підпунктів 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено податок на додану вартість у періоду, який перевірявся, на загальну суму 36434,00грн.
З акту перевірки слідує, що позивач неправомірно сформував валові витрати та податковий кредит за господарськими операціями, здійсненими з ТОВ «Анга», ТОВ «Нефтекор-СК», ПП «Італ-плюс», ТОВ «Крембудінвест», оскільки: 
товарно-транспортні накладні щодо підтвердження здійснення експедиційно-транспортних послуг від ТОВ «Анга» відсутні, ТОВ «Анга» має стан « 7» - внесено запис про відсутність підтвердження відомостей, згідно податкового звітності ТОВ «Анга» у вказаного товариства відсутні трудові ресурси та виробниче обладнання, податкова звітність та первинні бухгалтерські документи ТОВ «Анга» підписані ОСОБА_7 , тоді як директором товариства значиться ОСОБА_2 ; 
згідно податкового звітності ТОВ «Крембудінвест» у вказаного товариства відсутні трудові ресурси та виробниче обладнання, з 20.05.2009 директором, головним бухгалтером та засновником ТОВ «Крембудінвест» став ОСОБА_3 , на якого згідно бази даних «Контрагенти» зареєстровано понад 63 підприємства, які мають ознаки фіктивності, підпис та прізвище посадової особи, яка склала податкову накладну від імені ТОВ «Крембудінвест», не встановлено; 
товарно-транспортні накладні щодо підтвердження здійснення експедиційно-транспортних послуг від ТОВ «Нефтекор-СК» відсутні, фактичне місцезнаходження ТОВ «Нефтекор-СК» не встановлене, з 04.12.2008 директором, головним бухгалтером та засновником ТОВ «Нефтекор-СК» став ОСОБА_3 , на якого згідно бази даних «Контрагенти» зареєстровано понад 63 підприємства, які мають ознаки фіктивності, згідно податкового звітності ТОВ «Нефтекор-СК» у вказаного товариства відсутні трудові ресурси та виробниче обладнання; 
ПП «Італ-Плюс» за юридичною особою не знаходиться, згідно податкового звітності ПП «Італ-Плюс» у вказаного товариства відсутні трудові ресурси та виробниче обладнання. Вказані обставини слугували підставою для висновку податкового органу про те, що договори, укладені позивачем з вказаними суб`єктами господарювання, не спричиняють реального настання правових наслідків, з огляду на що є нікчемними.
15.01.2010 Кременчуцька ОДПІ на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення:
№0000052301/0/47, яким визначила позивачу суму податкового зобов`язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за платежем податок на прибуток у розмірі 68315,00грн., у тому числі: 45543,00грн. - за основним платежем, 22772,00грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.
№0000052301/0/47, яким  визначила позивачу суму податкового зобов`язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за платежем податок на додану вартість у розмірі 54651,00грн., у тому числі: 36434,00грн. - за основним платежем, 18217,00грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.
За наслідками адміністративного оскарження контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 24.03.2010 №0000052301/1/946, №0000062301/1/947, якими суму податкових  зобов`язань залишено без змін.
Не погодившись з прийнятими рішеннями, КП "Кременчуцьке підрядне спеціалізоване шляхове ремонтно-будівельне управління" звернулося до суду з позовом про їх скасування.
Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 05.08.2010, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.12.2010, у задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що наявні у позивача первинні бухгалтерські документи, які підтверджують оплату товарів (робіт, послуг) та їх оприбуткування, не можуть бути безумовною підставою для формування позивачем валових витрат та податкового кредиту.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04.02.2015 рішення попередніх судових інстанцій скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалюючи рішення, касаційний суд вказав, що в обґрунтування реальності господарських операцій з ТОВ «Нефтекор-СК», ТОВ «Крембудінвест», ТОВ «Анга» та ПП «Італ-Плюс» позивач посилався на фактичне виконання сторонами умов укладених договорів та оприбуткування товарів (робіт, послуг), що підтверджується належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами. Вказані обставини знайшли своє відображення у акті перевірки.
В обґрунтування правомірності оспорюваних податкових повідомлень-рішень з підстав нікчемності правочинів, укладених позивачем з контрагентами, податковий орган посилався на відсутність у позивача товарно-транспортних накладних, на реєстрацію суб`єктів господарювання на підставну особу, на відсутність суб`єктів господарювання за місцезнаходженням та юридичною особою, відсутність у контрагентів позивача трудових ресурсів та виробничого обладнання.
Разом з цим, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, не надали належної правової оцінки тому, що: умовами договорів, укладених позивачем (покупцем) з ТОВ «Анга» та ТОВ «Нефтекор-СК», було передбачено, що транспортування товару здійснюється за рахунок продавця; господарські операції між позивачем та ТОВ «Крембудінвест» і ТОВ «Нефтекор-СК» мали місце у липні-жовтні 2008 року, тоді як перереєстрація вказаних товариств на ОСОБА_3 відбулася 20.05.2009 та 04.12.2008 відповідно; недотримання сторонами умов, визначених у договорі, тягне за собою відповідальність, визначену таким договором або цивільним законодавством, проте не свідчить про безтоварність господарських операцій.
Крім іншого, суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, посилались на те, що вироком Октябрського районного суду міста Полтави від 05.10.2009 у справі №1-503/2009 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було визнано винними у скоєнні злочинів, передбачених частиною 3 статті 28, частиною 2 статті 200, частиною 2 статті 358 Кримінального кодексу України, та встановлено підроблення документів податкової звітності та платіжних документів ТОВ «Нефтекор-СК», ТОВ «Крембудінвест» та ТОВ «Анга».
Вищий адміністративний суд України вказав, що такі обставини можуть бути підтверджені вироком суду про визнання осіб, які укладали договори та склали первинні документи, які містять відомості про господарські операції. Зокрема, суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної правової оцінки тому, що договори від імені ТОВ «Анга» були підписані ОСОБА_7 , договір від імені ТОВ «Нефтекор-СК» був підписаний ОСОБА_8 , договір від імені ТОВ «Крембудінвест» був підписаний ОСОБА_9 та не встановили, чи містить вказаний вирок посилання на те, що вказані особи (як керівники зазначених суб`єктів господарювання) та, відповідно, ТОВ «Нефтекор-СК», ТОВ «Крембудінвест» і ТОВ «Анга» умисно ухилялися від сплати податкових зобов`язань які виникли за оспорюваними договорами, укладеними з позивачем.
Відтак, касаційний суд дійшов висновку, що судові рішення попередніх інстанцій ухвалені без повного та всебічного з`ясування обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. 
За результатами нового розгляду постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 18.06.2015, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2015, позов частково задоволено.
Визнано протиправними та скасовано:
податкові повідомлення-рішення від 15.01.2010 №0000052301/0/47, від 24.03.2010 №0000052301/1/946 в частині визначення суми податкового зобов`язання за платежем податок на прибуток підприємств і організацій, що належать до комунальної власності (міста або району), у розмірі 50970грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 33980грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 16990грн.;
податкові повідомлення-рішення від 15.01.2010 №0000062301/0/48, від 24.03.2010 №0000062301/1/947 в частині визначення суми податкового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (роботах, послугах), у розмірі 46775грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 27183грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 19592грн.;
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з необґрунтованості та безпідставності визначення відповідачем позивачу грошового зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 36434,00грн. та податку на прибуток в розмірі 45543,00грн., оскільки відсутні порушення в діях позивача при формуванні податкового кредиту, у зв`язку з чим оскаржувані податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню в цій частині.
Правовідносини, що виникають у зв`язку з формуванням платником податку на прибуток і податку на додану вартість, валових витрат та податкового кредиту, регулюються статтею 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та статтею 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до пункту 5.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.
Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв`язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.
Абзацом 3 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.
Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8  1  цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
За приписами абзацу 1 підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).
Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Із системного аналізу вказаних вище правових норм, можливо дійти до висновку, що для отримання права на формування податкового кредиту із сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), та права на віднесення витрат по його придбанню до складу валових витрат, платник повинен мати податкові накладні, первинні бухгалтерські документи, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначені для використання у власній господарській діяльності. Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.
Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів для цілей ведення податкового обліку лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, в обґрунтування реальності господарських операцій з ТОВ «Нефтекор-СК», ТОВ «Крембудінвест», ТОВ «Анга» та ПП «Італ-Плюс» позивач посилався на фактичне виконання сторонами умов укладених договорів та оприбуткування товарів (робіт, послуг), що підтверджується належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, а саме: рахунками, накладними, видатковими накладними, податковими накладними, накладними на внутрішнє переміщення, банківськими виписками, витягами з журналу реєстрації виданих довіреностей, звітами про витрачання матеріалів, лімітними картками, актами оприбуткування, накладними на відпуск матеріалів та запасних частин для виробничих потреб, актами здачі-приймання виконаних робіт, калькуляціями вартості 1 машино-години експлуатації котка та автогрейдера, актами приймання виконаних підрядних робіт, відомостями ресурсів.
В обґрунтування правомірності оспорюваних податкових повідомлень-рішень з підстав нікчемності правочинів, укладених позивачем з вказаними вище контрагентами, податковий орган посилався на відсутність у позивача товарно-транспортних накладних. 
На виконання ухвали касаційного суду, судами встановлено, що транспортування товару за договорами здійснювалося за рахунок продавців ТОВ "Анга", ТОВ "Нефтекор-СК". Продавцями були надані всі документи, що зазначені в договорах та стосуються їх виконання.
Умовами договору, укладеного позивачем з ТОВ "Італ-плюс" передбачено, що поставка товару здійснюється на умовах ЕХW-самовивіз, відповідно до ІНКОТЕРМС 2000 протягом 5 календарних днів з моменту отримання попередньої оплати від покупця.
Судами зауважено, що сам по собі факт відсутності товарно-транспортних накладних при перевезенні товару та при факті оприбуткування покупцем товару та наявності інших первинних бухгалтерських документів недостатньо для висновку про виключення витрат на оплату вартості товарно-матеріальних цінностей зі складу валових витрат та позбавлення позивача права на податковий кредит, оскільки як слідує з аналізу норм, встановлених Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, товарно-транспортні накладні є обов`язковими для застосування відправниками та одержувачами вантажів і є підставою для проведення розрахунків за договором перевезення, тоді як у даному випадку не оцінюється правомірність формування позивачем валових витрат та податкового кредиту за операціями з перевезення товарно-матеріальних цінностей.
В обґрунтування правомірності оспорюваних податкових повідомлень-рішень податковий орган посилався на реєстрацію суб`єктів господарювання на підставну особу.
Судами досліджено, що господарські операції між позивачем та ТОВ «Нефтекор-СК» і ТОВ «Крембудінвест» мали місце у липні-жовтні 2008 року, тоді як перереєстрація вказаних товариств на ОСОБА_3 відбулася у грудні 2008 року і травні 2009 року відповідно.
На підтвердження висновків акту перевірки про нереальність господарських операцій, податковий орган посилався на податкову інформацію, якою встановлено відсутність суб`єктів господарювання за місцезнаходженням юридичної особи, відсутність у контрагентів позивача трудових ресурсів та виробничого обладнання. 
У ході розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій було надано належну оцінку доказам, наданих позивачем та зібраних судами на підставі статті 11 КАС України, та іншим обставинами, що спростовують позицію контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства. Зокрема, судами досліджено первинні документи, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку, встановлено реальне виконання господарських операцій з придбання робіт, які відповідають дійсному економічному змісту, відображеному в укладених позивачем договорах та призвели до фактичного руху його активів, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями належно оформлених, у відповідності до вимог законодавства, первинних документів. 
Касаційний суд зазначає, що будь-яке автоматизоване співставлення, чи дані отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не є належними доказами в розумінні процесуального закону, оскільки, автоматизоване співставлення, зокрема задекларованих податкових зобов`язань та податкового кредиту, не віднесено до засобів перевірки правильності та повноти визначення таких податкових зобов`язань. 
Відповідач, обґрунтовуючи прийняті рішення, посилався на те, що вироком Октябрського районного суду міста Полтави від 05.10.2009 у справі №1-503/2009 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_6 було визнано винними у скоєнні злочинів, передбачених частиною 3 статті 28, частиною 2 статті 200, частиною 2 статті 358 Кримінального кодексу України, та встановлено підроблення документів податкової звітності та платіжних документів ТОВ «Нефтекор-СК», ТОВ «Крембудінвест» та ТОВ «Анга».
Дослідивши надані докази, судами зауважено, що такі обставини можуть бути підтверджені вироком суду про визнання осіб, які укладали договори та склали первинні документи, які містять відомості про господарські операції, зокрема, щодо виконання (невиконання) сторонами умов договорів купівлі-продажу №17/44А від 05.05.2005 та №21/59А від 17.06.2008, купівлі-продажу №17/06-59 від 04.06.2008, договору на виконання послуг №110/08 від 02.12.2008.
Зокрема, суд першої інстанції констатував, що договори від імені ТОВ «Анга» були підписані ОСОБА_7 , договір від імені ТОВ «Нефтекор-СК» був підписаний ОСОБА_12 , договір від імені ТОВ «Крембудінвест»  підписаний ОСОБА_6 .
Разом з тим, вказаний вирок не містить посилання на те, що зазначені особи (як керівники зазначених суб`єктів господарювання) та, відповідно, ТОВ «Нефтекор-СК», ТОВ «Крембудінвест» і ТОВ «Анга» умисно ухилялися від сплати податкових зобов`язань які виникли за оспорюваними договорами, укладеними з позивачем. Водночас, як слідує з вироку, судом не було встановлено підробку документів по господарським операціям ТОВ «Нефтекор-СК», ТОВ «Крембудінвест», ТОВ «Анга» з позивачем за період, що перевірявся.
Відтак, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку, що контролюючий орган не підтвердив своєї позиції про безтоварність господарських операцій, як і висновок про наявність протиправної мети при вчиненні правочинів належними доказами чи відповідними судовими рішеннями. Отже висновки відповідача, викладені в актах перевірки, щодо безтоварності господарських операцій між позивачем та його контрагентом не підтверджуються належними та допустимими доказами і спростовуються фактичними обставинами, встановленими судом під час розгляду справи.
Господарські операції позивача підтверджені належним чином оформленими первинними документами, а правочини не визнані у встановленому законом порядку недійсними.  Відповідачем у встановленому законом порядку не спростовано презумпцію правомірності правочинів, добросовісності платника податку та достовірності поданих документів.
Касаційний суд зауважує, що посилання контролюючого органу на результати контрольних заходів щодо контрагентів позивача, як на підставу для відмови в задоволенні позову, правомірно не взято до уваги судами попередніх інстанцій, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від дотримання його контрагентами податкової дисципліни та правильності ведення ними податкового або бухгалтерського обліку, зокрема, від фактичної сплати контрагентами податків до бюджету, від перебування за юридичною адресою. Тобто, у разі підтвердження реального характеру здійснених операцій, як у даній ситуації, платник не може відповідати за порушення, допущені контрагентами, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні податковим законодавством. Відтак, посадовими особами контролюючого органу під час здійснення перевірки таких обставин не встановлено. 
Водночас, обов`язок підтвердити правомірність та обґрунтованість витрат (у тому числі і по сплаті ПДВ) первинними документами покладається на платника, адже саме він виступає суб`єктом, що використовує включену постачальником до ціни товару суму ПДВ при обчисленні суми податку, яка підлягає перерахуванню до бюджету, а також зменшує об`єкт оподаткування податку на прибуток за фактом понесення витрат.

Суд касаційної інстанції з урахуванням вказаного, дійшов висновку, що контролюючим органом не наведено доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені належними документами, а також не представлено доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі. Також, не подано відповідачем доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податку на додану вартість або можливої фіктивності його постачальника. 

Частиною першою-другою статті 77 КАС України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, доводи касаційної скарги не підтверджують обставин неправильного застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи. Касаційний суд вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, а також надали належну правову та обґрунтовану оцінку заявленим вимогам на підставі норм закону. Висновки судів про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності, а тому підстав для їх перегляду з мотивів, викладених в касаційній скарзі, не вбачається.

У частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення судів першої та апеляційної інстанцій особами, які беруть участь у справі, не оскаржуються, а тому відсутні підстави для надання правового аналізу відповідним доводам судів у рамках даного касаційного провадження.

За правилами частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 

Як встановлено пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Кременчуцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області залишити без задоволення.

Постанову на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 18.06.2015 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2015 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

-------------------

-------------------

-------------------
В.В. Хохуляк
Л.І. Бившева
Т.М. Шипуліна
Судді Верховного Суду