Постанова
Іменем України
 
12 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 208/4020/16-ц

провадження № 61-24948св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
відповідач за зустрічним позовом - Заводський районний відділ державної міграційної служби України в місті Кам?янське,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 
09 лютого 2017 року у складі судді Похвалітої С. М. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права користування житловою площею та вселення.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він з ОСОБА_2 знаходився у зареєстрованому шлюбі з 15 травня 1998 року. З 2003 році він разом із відповідачем почали проживати в будинку АДРЕСА_1 , який остання успадкувала після смерті свого батька. Свою квартиру він продав у лютому 2004 році та отримані кошти були витрачені на їх спільні сімейні потреби. В будинку відповідачки він зареєструвався 03 серпня 2007 року. 28 липня 2009 року їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу вони продовжили проживати у будинку відповідача. 10 липня 2013 року відповідачка виставила всі його речі на вулицю та з цього часу він вимушений був проживати в гаражі, а потім у різних найманих квартирах.
 
ОСОБА_1 просив визнати за ним право користування житловою площею у житловому будинку АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 ; вселити його на житлову площу у житловому будинку АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 .
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічними позовними вимогами, які в подальшому було уточнено, до ОСОБА_1 , третя особа - Заводський районний відділ державної міграційної служби України в місті Кам?янське, про припинення сервітуту, усунення перешкод у користуванні житлом та зобов`язання зняти з реєстраційного обліку.
 
Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 , з урахуванням уточненої редакції, мотивована тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 , який належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. З 03 серпня 
2007 року в будинку зареєстрований ОСОБА_1 , який фактично проживав у будинку до 10 липня 2013 року. 20 травня 2009 року шлюб було розірвано. У липні 2013 року ОСОБА_1 забрав всі свої речі та змінив місце проживання. Обставина, яка була підставою для надання ОСОБА_1 права користування житлом у її будинку, припинилась 20 травня 2009 року, коли шлюб було розірвано. На даний час реєстрація іншої особи в її будинку обмежує право на вільне володіння, користування і розпорядження будинком, та вимушена додатково сплачувати за житлово-комунальні послуги за вказану особу.
 
ОСОБА_2 , з урахуванням уточнень, просила припинити ОСОБА_1 сервітут у вигляді права користування житлом у її будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди у користуванні належним на праві власності жилим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування зазначеним жилим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , та зняти його з реєстраційного обліку у вказаному будинку за зазначеною адресою; зобов`язати Заводський районний відділ в місті Дніпродзержинську ДМС України зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року, з урахуванням ухвали Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 травня 2017 року про виправлення описки, позовні вимоги 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житловою площею та вселення задоволено частково.
 
Вселено ОСОБА_1 у житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 .
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Заводського районного відділу ДМС України в місті Кам`янське, про припинення сервітуту, усунення перешкод у користуванні житлом, та зобов`язання зняти з реєстраційного обліку - відмовлено.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 
551,21 грн. 
 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині вселення, суд першої інстанції керувався частинами першою, четвертою статті 156 ЖК України та виходив із законності та обґрунтованості вимог позивача. Відмовляючи в задоволенні вимог про визнання за ОСОБА_1 права користування житловою площею у житловому будинку, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 вже в установленому законом порядку набув право користування зазначеним житлом, тобто з часу здійснення його реєстрації у будинку відповідача.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції, керуючись статями 319, 391, 401, 402, 406 ЦК України та зазначив, що ОСОБА_2 на виконання вимог статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) не надала суду доказів того, що із ОСОБА_1 сервітут був встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду, а також даних того, які є підстави для припинення сервітуту, згідно до вимог статті 406 ЦК України.
 
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 
2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.
 
Рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року залишено без змін.
 
Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
07 листопада 2017 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року та ухвалити нове рішення. яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.
 
Аргументи касаційною скарги зводяться до того, що судами не враховано те, що 20 травня 2009 року шлюб між сторонами було розірвано, а тому в силу пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України це є тією обставиною, за якою сервітут припиняється.
 
Доводи інших учасників справи
 
28 грудня 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду заперечення на касаційну скаргу, в якому просить у задоволенні касаційної скарги 
ОСОБА_2 відмовити, а рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 
2017 року залишити без змін.
 
Рух касаційної скарги
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2017 року відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору за подання касаційної скарги до ухвалення судового рішення у справі. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області.
 
Зупинено виконання рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 
2017 року до закінчення касаційного провадження.
 
У грудні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» 
ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року касаційна скарга разом з матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Колегія суддів вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні на касаційну скаргу, дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи
 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що  ОСОБА_2 та 
ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 травня 1998 року, який у 2009 році було розірвано, що не оспорюється сторонами.
 
ОСОБА_1 зареєстрований в домоволодінні АДРЕСА_1 з серпня 2007 року, як чоловік ОСОБА_2 .
 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині вселення, суд першої інстанції керувався частинами першою, четвертою статті 156 ЖК України та виходив із законності та обґрунтованості вимог позивача. Відмовляючи в задоволенні вимог про визнання за ОСОБА_1 права користування житловою площею у житловому будинку, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 вже в установленому законом порядку набув право користування зазначеним житлом, тобто з часу здійснення його реєстрації у будинку відповідача.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції, керуючись статями 319, 391, 401, 402, 406 ЦК України та зазначив, що ОСОБА_2 на виконання вимог статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) не надала суду доказів того, що із ОСОБА_1 сервітут був встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду, а також даних того, які є підстави для припинення сервітуту, згідно до вимог статті 406 ЦК України.
 
Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:
 
- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;
 
- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; 
 
- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.
 
Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).
 
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. 
 
Згідно частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
 
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі вселилися в будинок і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. 
 
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 вселився у спірний будинок як члени сім`ї власника будинку ОСОБА_2 . Доказів того, що після розірвання шлюбу, вони ведуть спільне господарство, проживають однією сім`єю із власником будинку і є членами його сім`ї суду не надано. Тому право ОСОБА_1 на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
 
Так, суди попередніх інстанцій, встановивши, що ОСОБА_1 користувався спірним будинком під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для його виселення із приміщення, яке належить ОСОБА_2 на праві власності, набутому в установленому законом порядку.
 
За таких підстав, колегія суддів вважає наявними підстави для виселення ОСОБА_1 із спірного займаного житлового приміщення з підстав, передбачених статтею 406 ЦК України.
 
Аналогічний висновок зробив й Верховний Суд України у постанові 
№ 6-158цс14, від якого не відступила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові № 14-298цс19 від 21 серпня 2019 року.
 
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі 
№ 235/9835/15-ц (провадження № 61-8142св18).
 
Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
 
У постанові у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 зроблено висновок, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням».
 
Тому вимога ОСОБА_2 про зобов`язання знятися з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає з огляду на те, що відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про виселення.
 
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та часткового задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Частиною першою та другою статті 136 ЦПК України передбачено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.
 
За правилами частини тринадцятої статі 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про ухваленні у справі нового рішення, судові витрати понесені ОСОБА_2 підлягають стягненню з ОСОБА_1 пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме: за подання позову - 275,60 грн, за подання апеляційної скарги - 606,32 грн. При цьому, враховуючи відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги ОСОБА_2 до ухвалення судового рішення, судові витрати, які підлягали сплаті при подання касаційної скарги в розмірі 
992,16 грн слід стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави.
 
Крім того, оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, судові витрати, які необхідно було сплати за подання касаційної скарги та які були відстроченні судом до ухвалення судового рішення по справі в розмірі 330,72 грн слід стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави.
 
Керуючись статтями 136, 141, 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року скасувати.
 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житловою площею та вселення - відмовити.
 
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Заводського районного відділу Державної міграційної служби України в місті Кам`янське, про припинення сервітуту, усунення перешкод у користуванні житлом та зобов`язання зняти з реєстраційного обліку - задовольнити частково.
 
Усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні будинком 
АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з будинку 
АДРЕСА_1 .
 
У задоволенні зустрічних позовних вимог  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Заводського районного відділу Державної міграційної служби України в місті Кам`янське, про зобов`язання знятися з реєстраційного обліку - відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 275,60 грн судового збору за подання позову та 606,32 грн за подання апеляційної скарги.
 
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 992,16 грн судового збору за подання касаційної скарги.
 
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 330,72 грн судового збору за подання касаційної скарги.
 
З моменту прийняття Верховним Судом постанови, скасовані рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді: 	С. Ю. Бурлаков  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	В. М. Коротун  	
 	В. П. Курило